Страница 13 из 15
9.nodaļa. Tu drīz uzzināsi, kāpēc es tevi izvēlējos, un tu staigā pa plānu ledu
Jā, es dusmojos, un es nenožēloju to, ko izdarīju. Var darīt jebko, bet es neparakstīšu šo velna darījumu. Es saplēšu visu, ko viņš man dos parakstīt. Es negatavojos būt šī psihopāta viltus sieva. Viņam vienkārši ir nepareiza meitene. Jā, es baidos, ka viņš varētu mani nogalināt tieši tagad. Bet, kā izskatās, es tik un tā neesmu labā stāvoklī.
Vienīgais, no kā es baidos, ir tas, ka viņš varētu mani salauzt, un mani principi būtu nekas. Tas ir iespējams, jo, kā teica Maiks, es esmu trausla meitene, kuru nevar piespiest. Tā ir taisnība, bet es turos, cik vien spēju.
Viņš kontrolēja savas dusmas un aizvainojumu. Viņš mierīgi noslaucīja papīru atgriezumus un ar interesi paskatījās uz mani, tad paņēma mapi, kas gulēja uz galda blakus, un izvilka no tās jaunus dokumentus. Lūk, sūdi.
– Es par to parūpējos, – Stīvs man īsi pasmaidīja. Tā nu ir kāda izturība. Man likās, ka viņam piemīt temperaments, bet es domāju, ka viņam vajadzētu būt nedaudz vairāk. – Nedariet tā, Eileen. Es esmu mierīgs līdz zināmai robežai, – viņš man tik maigi piedraudēja. – Darbā es esmu mierīga, bet personīgajās attiecībās varu kļūt emocionāla. Es esmu cilvēks.
Nē. Viņš nav cilvēks, viņš ir briesmonis. Viņš praktiski tikko ir atzinis, ka savā «darbā» viņam ir superizturība. Viņš nogalina un pat nesaskrāpē. Es gan nezinu, kā viņš to dara. Varbūt viņš naktīs raud, bet naudu viņš mīl vairāk.
– Kas, pie velna, ir personiskās attiecības? – Es nopriecājos. – Mums ar tevi nav un nebūs nekā kopīga. Es negrasos kļūt par rīku tavai lietai, – es sakrustu rokas uz krūtīm, skatoties uz jaunajiem dokumentiem, ko viņš man bija sagatavojis. – Atdod tos man. Es tos arī saplēšu, – es izstiepu roku, un pēkšņi viņš man tos pasniedza. Es tos nekavējoties ar lielu prieku saplēsu sīkos gabaliņos.
– Man ir vēl, – Stīvs pasmaidīja, dīvaini skatīdamies uz mani. – Tu esi smieklīgs. Tu zini, ka es tevi neatstāšu vienu, bet tu joprojām tērē manu un savu laiku, – viņš skumji teica, acis nolaidis.
Jā, nu, es tērēju viņa laiku. Droši vien jau vēlu kādu nogalināt. Ļoti labi. Es viņu vēl kādu brīdi turēšu šeit, un tad izlemsim, ko darīt tālāk.
– No kurienes tu to zini? – es pajautāju, sakost zobus, lai gan negribēju to zināt. – Kā jūs uzzinājāt par apakšveļas krāsu? Tas ir… neiespējami, – man griezās galva. Es sapratu, ka nevarēšu aizmigt, kamēr to uzzināsim.
– To es tev varu pateikt, – Stīvs pieskārās, tad pievērsa man dzirkstošu skatienu un pasmaidīja. Viņam droši vien šķita, ka esmu rotaļlieta viņa rokās un ka viņš var ar to darīt, ko vien vēlas. Nē, viņš tā nedarīja. Tev nāksies ar mani cīnīties. – Es nezināju viņa krāsu, kad tu man par to jautāji. Vai drīzāk, kad jūs lūdzāt man to uzminēt.
Tā tas ir. Jūs nezinājāt? Kā jūs…
– Es domāju, kā? Lai gan es nesaprotu, kā jūs to varējāt zināt vēl pirms tam. Labi, pastāstiet man,» man nevajadzēja viņu pārtraukt. Man bija jāzina patiesība.
– Tu mani izspēlēji, lai ieinteresētu, – Stīvs atzina, skatoties manās nobijušajās acīs. – Es tiešām gribēju to zināt. Uzzināt to droši, bez kļūdas pielaides, nevis uzminēt, – man šķiet, ka no viņa skatiena mani pārņēma aukstums, un es atliecos krēslā, lai no viņa atrautos.
– Pārejam pie lietas būtības, – es smagi noriju, paredzot kaut ko man ļoti nepatīkamu. – Ja jūs neesat nojautuši, tad…
– Ir vērts savā istabā uzvilkt aizkarus vai vismaz aizkariņus. Skats ir lielisks, Eilen, – es pat nezinu, kā tagad rīkoties. – Tu atgriezies, ieslēdzis gaismu, tad izģērbies un ilgi gulēji uz gultas šajās apakšbiksēs, – es cieši saspiedu acis un sāku vēlēties, lai tas viss būtu tikai sapnis. – Un tad…
– Aizklusi!» es kliedzu, pārtraucot viņu. – Tu esi slims, Stīvs. Es dzīvoju desmitajā stāvā, un tuvumā nav nevienas mājas, kur mani varētu redzēt no šāda attāluma, – es viņam teicu. – Ja vien tu neesi tāds attīstīts briesmonis kā tu, – es dusmīgi sacīju, rādīdams uz viņu ar pirkstu.
– Man tas patika, – Stīvs ar smaidu pieskārās.
– Kas tev patika? – Es nopriecājos, būdams gatavs jebkurā brīdī uzbrukt trakajam vīrietim.
– Tu apakšveļā, un tas, kas sekoja pēc tam, – viņam tagad vajadzēja klusēt, bet viņš turpināja mani izsmiet. – Nedomā par to. Es neesmu šajā lietā. Tu pats mani izprovocēji, piedāvājot uzminēt šādu smalkjūtību. Uzmanies, ko tu saki un ko vēlies.
– Jūs gribat teikt, ka nekad nevienam citam tā neesat darījis? – Es pasmaidīju, tam, protams, neticot.
– Man tiešām nav laika. Turklāt es neesmu pusaudzis, kas lūkos uz meitenēm pa logiem. Man tas nemaz nepatīk, – es varēju teikt. – Taču tā bija laba doma izspiegot manu nākamo sievu. Es gribēju atrisināt tavu noslēpumu, – es teicu, un tad es uzvārījos.
Es piecēlos no krēsla un uzkāpu pāri galdam pie šī trakā vīrieša, kurš tobrīd postīja manu dzīvi. Es plānoju viņu sist ar rokām, līdz tās asiņoja, bet viņš neļāva man sist ne reizi. Pagāja tikai pāris sekundes, un es jau gulēju ar muguru uz galda, plaukstām piesprādzējies pie viņa. Tas nesāpēja, bet nebija nekāda veida, lai es atbrīvotos. Klusu un skatienu. Nez, vai viņš tagad vēlas mani nogalināt.
– Kāpēc tu mani gribi? – Es klusu atbildēju, vērojot, kā viņa acis pārlaidās pa manu seju. – Es esmu tikai meitene. Man nav nekā, ko tev piedāvāt. Es nekādi nevaru tev palīdzēt. Es neesmu tam piedzimusi, – es, šķiet, mēģināju viņam likt saprast, ka tas neizdosies.
– Tā ir taisnība, Eileen, – Stīvs piekrita, pievēršot man sāpīgu skatienu. – Tu esi piedzimis, lai tev būtu ģimene. Ne tam,» es negaidīju, ka viņš to pateiks. – Bet tevi kaut kas maldina. Tev ir kaut kas, ko man piedāvāt.
– Es tā nedomāju, – es pagriezu galvu uz gludā galda.
– Nav nekādas misijas, Eilen, – Stīvs smaidīgi sacīja, atlaižot vīriņu. – Tev nekas nav jādara. Es tevi nekādā veidā nesagatavoju. Viss, kas tev jādara, ir jācieš mana sabiedrība. Tev nav jābaidās no nekā manā tuvumā. Vienkārši paraksties, un tu jutīsies labāk, – viņš saka maigi, hipnotizējot mani ar laipnu, bet neīstu skatienu. Viņš kaut ko slēpj. Tā tas nemaz nav.
– Es tam nevaru piekrist, – es nostājos uz vietas. – Lūdzu, nepieskaries man. Tu mani biedēsi, – lūdzu viņu, pamanot izmaiņas viņa skatienā. – Es nevēlos, lai mani pieskaras kāds, kurš nogalina. Uzskatiet to par manu principu.
Es negaidīju, ka viņš tagad atlaidīs manas rokas. Domāju, ka viņš turpinās mēģināt mani pierunāt, bet viņš darīja ko citu, it kā būtu bijis man ļauns vai arī uzskatīja to par izaicinājumu.
– Vai jūs domājat, ka mans pieskāriens atšķirsies no citiem? – Stīvs maigi pajautāja, noliecies tuvu manai sejai. – Varbūt tev tie patiks, – sacīja Stīvs, viegli paberzējot degunu pret manu kreiso vaigu. Es jutos tā, it kā mani būtu aplaistījusi ar ledainu ūdeni. – Es negrasos tevi sāpināt, – viņš sacīja, piespiedu kārtā pieskaras ar lūpām manām.
Tikai pēc dažiem mirkļiem es sapratu, ka tas patiešām notiek, un sāku raustīties. Taču viņa rokas ir tik spēcīgas, ka nav pat vērts mēģināt. Es tikai zaudēju spēku. Jā, viņa skūpsts nebija kā kaut kas briesmīgs, gluži pretēji, kaut kas jutekliskāks un karstāks, bet es zināju, ka nupat esmu saskārusies ar briesmoni, kas varētu būt pavedinošs vai pat vilinošs.
Tagad es biju tādā stāvoklī, ka vienkārši nespēju turpināt cīnīties ar viņu.
– Redzi, nekas tāds, – Stīvs atkāpās no manis, tad paņēma manu roku un ar visu savu ķermeni palīdzēja man piecelties no galda. – Tu zināsi, kāpēc es izvēlējos tevi. Līdz semestra beigām tu zināsi, – viņš man apsolīja. – Ticiet man, runa nebija par to, ka jūs man patiktu. Es negrasījos apprecēties un sabojāt kādam dzīvi. Pat ne kādam, kuru es nemīlētu.
– Bet tu man to izkropļoji bez sirdsapziņas pārmetumiem, – es dusmīgi parūpējos. – Es neesmu slikts cilvēks un neesmu to pelnījusi, – es domāju. Es nekad mūžā nevienam neko sliktu neesmu nodarījusi. Es vienmēr biju labā pusē, un šajā ziņā es biju līdzīgs savam tēvam.
– Es zinu visu par tevi. Nedari tā, Eileen, – es sāku viņam apnikt, un drīz vien viņam apniks mani pierunāt. – Ir divpadsmit naktī. Vienkārši ar to beigsim, un es personīgi aizvedīšu tevi mājās, – es gribēju doties mājās, bet ne par šādu cenu. – Nevajag dusmoties uz sevi par bezspēcību. Jums patiešām nav izvēles. Vienkārši tagad parakstiet, un kļūs tikai vieglāk. Turpmāk būs labi, un es jūs atlaidīšu, tiklīdz pienāks laiks. Jums ir mans vārds.