Страница 38 из 47
— Подумати тільки — лише нещодавно ми називали один одного на ім’я і ви пригощались вечерею, за яку я платив, — сказав я, осудливо хитнувши головою. — Знаєте, моя мама завжди казала мені, що не слід довіряти поліцейським. Ну ж бо, Коррідане, напружтеся і повісьте на мене щось іще! Можливо, це вам і не вдасться, але спробувати можна. Заковика лише в тому, що англійське законодавство вимагає від вас довести мою провину — а не я мушу доводити свою невинуватість. Допоки у вас не буде бодай кількох серйозних свідків, не думаю, що мені слід особливо хвилюватися через ваші абсурдні теорії.
Він схопився з крісла і рушив до дверей.
— Коли я врешті доберуся до Нетти Скотт та Джуліуса Коула, то матиму всіх свідків, які мені потрібні, — спокійно зронив він. — А ці двоє, сподіваюсь, заговорять достатньо швидко, щоб я нарешті зміг дістатися до вас. Не забувайте, що досі я завжди розкривав справи про вбивства.
— Але з кожного правила завжди є винятки, — з надією сказав я. — Можливо, ви крокуєте до своєї першої великої поразки.
Коррідан витяг із кишені маленьку картонну коробочку. Я вмить її впізнав: це та, котру я напередодні позичив у Крістал, щоб переслати Корріданові чотири каблучки з діамантами, відібрані у Бредлі. Ці персні неабияк турбували мене. Якщо вони не пов’язані зі справою Джейкобі, то Коррідан миттю це визначить. Я вирішив послати їх інспекторові анонімно — сподіваючись, що той їх упізнає.
— Ви бачили це раніше? — різко запитав Коррідан.
Я заперечно хитнув головою.
— Тільки не кажіть мені, що вам їх надіслала якась шанувальниця!
Він відкрив коробочку і висипав на долоню чотири діамантові персні.
— А це?
Я знову мотнув головою.
— Ні, а що це таке? Частина награбованого Джейкобі багатства?
Він гостро зирнув на мене.
— Чому ви так гадаєте?
— Я й далі консультуюся зі своєю дошкою «віджа», — з милою посмішкою сказав я. — Ви би дуже здивувалися, якби знали, як багато всього вона мені повідомляє.
— Це не є частина здобичі Джейкобі, — повідомив Коррідан, суворо і незмигно дивлячись на мене. — Я отримав це поштою сьогодні вранці. Чи не ви послали їх?
— Я? — мені довелося удати з себе вкрай здивованого. — Мій любий Коррідане — як би добре я до вас не ставився, гадаю, я все-таки зміг би подолати спокусу надіслати вам цілих чотири персні з діамантами!
— Припиніть блазнювати! — гаркнув, почервонівши, Коррідан. — Гадаю, це все-таки ваших рук справа.
— Отут ви дуже помиляєтеся. Що змусило вас так думати?
— Зовсім неважко буде визначити відправника, — провадив він далі, ігноруючи моє запитання. — Коробочка та обгортка дадуть мені вичерпну інформацію для цього.
— Гадаю, — припустив я, бо все це почало неабияк мене непокоїти, — якийсь кримінальник украв усе це, а потім його замучила совість, і він надіслав це вам, щоб ви повернули награбоване законному власникові.
— Я вже думав про таке, але потім ми перевірили коштовності, — повідомив Коррідан. — Вони не у розшуку. Спробуйте вигадати якусь кращу байку.
— Мушу зауважити, що ви страшенно прикрі сьогодні, — відповів я. — Поясніть-но, навіщо мені надсилати вам діамантові персні?
— Напевно, ви знову запхали свого носа туди, куди не слід, та знайшли каблучки, котрі, як ви гадали, є частиною награбованого добра Алленбі. Ви не могли перевірити їх самостійно, тож надіслали їх мені, щоб я з’ясував, чи не складають вони частину скарбів Алленбі. Ну, то вони не з цієї колекції. Тепер спробую віднайти їхнього справжнього власника, і коли я це зроблю, то змушу його порушити справу проти викрадача. Можливо, той навіть знає, хто злодій: і якщо ним виявитеся ви, мій друже, то я зроблю усе, щоб засадити вас за ґрати!
Він крутнувся на підборах і вийшов геть.
Одним ковтком я осушив склянку віскі й насупив чоло. А я ще сумнівався, чи знає Коррідан свою справу! Якщо Бредлі заговорить, то в мене буде купа неприємностей! Перше, що мені треба було зробити, то це підготувати Крістал до візиту інспектора. Позаяк це все-таки була її коробочка, то Крістал може легко все вибовкати. Я зателефонував їй і пояснив ситуацію.
— Він уже поїхав до тебе, — повідомив я. — І притисне цією клятою коробкою до стіни! Тож будь пильною!
— Полиши його на мене, серденько, — заспокоїла мене Крістал. — Усе своє життя я мріяла про те, щоб мене допитала поліція із «застосуванням засобів впливу»! Я впораюсь із ним!
— Не будь так у собі впевнена! — попередив я її. — Цей хлопець далеко не дурний.
— Я також, — сказала вона, — хіба що стосовно тебе. — Чи добре ти провів минулу ніч? — з удаваною скромністю запитала вона.
— Добре — це ще м’яко сказано, — озвався я, вишкірившись. — Цей досвід я запам’ятаю на все життя. Невдовзі знову повернуся — по продовження.
Я поклав слухавку, запалив сигарету і замислився. Тепер мені слід вивіряти кожен свій крок. Коррідан прагнув моєї крові, і якщо йому не вдасться повісити на мене убивство, то засадити мене за ґрати йому цілком до снаги.
Я почав міряти кроками кімнату. У двері тихо постукали. Я перетнув кімнату, відчинив двері та здивовано завмер. На порозі стояв Джуліус Коул: брови зведені, голова похилена набік.
— Привіт, малий, — сказав він, заходячи в кімнату. — Хочу з тобою побалакати!
Розділ XXI
Повз двері проходив офіціант, штовхаючи перед собою столик на коліщатках. На столику красувався чийсь запізнілий сніданок: скромні кава та булочки. Він глянув на Джуліуса Коула, і в очах його промайнули презирство й погорда. Невдовзі офіціант зник за поворотом коридору, але Джуліус Коул нікуди не зникав. Неквапно пройшов до мене в номер — самовпевнений, із загадковою посмішкою на губах та звично схиленою на бік головою.
— Радий знову тебе бачити, малий, — сказав він.
Я впустив його, бо був надто здивований, щоби чинити спротив. Глибоко у свідомості блимнула червона лампочка, попереджаючи про неминучі клопоти.
— Чого тобі? — запитав я, спершись на одвірок.
Джуліус Коул оглянув кімнату і визирнув у вікно.
— Гарно тут, — зауважив він, ховаючи руки в кишенях мішкуватих штанів.
Сірий костюм на ньому аж вилискував на ліктях; той тип примудрився понаставляти масних плям навіть на спині. Манжети темно-зеленої сорочки потріпані, краватка замацана.
— Давно хотів побачити готель «Савой» ізсередини. І гадки не мав, що тут аж так гарно. Самий лише краєвид вартує чималих грошей.
Він скоса глянув на мене.
— І скільки вони беруть за всю цю красу?
— Краще відразу кажи, чого тобі треба, — відрубав я. — А тоді вже я зателефоную Корріданові: він хоче тебе бачити.
Коул всівся на підвіконня, звівши брови.
— Я це знаю, — підтвердив він. — Але ти йому не зателефонуєш.
Я подумав було, а чи не зацідити йому в ліве око, але стримав порив і сів у крісло.
— Продовжуй, — припросив я. — Бачу, тебе щось муляє в тому місці, котре ти вважаєш головою. То що це?
Він витяг із кишені зім’яту пачку сигарет, вибрав одну і розкурив її. Випустив дим крізь вузькі ніздрі.
— Хотів би позичити в тебе трохи грошенят, — повідомив він.
— Не хочу тебе розчаровувати, але ти звернувся не за адресою. Тобі слід було би піти в банк: можливо, там тобі повірять. Бо я — ні.
Він хихикнув.
— Та я й не очікую від тебе довіри, малий! — м’яко сказав він. — Просто один з моїх підробітків — шантаж. Тож я тут для того, щоб шантажувати тебе.
Він знову гигикнув.
— А що змушує тебе думати, що я — підходящий об’єкт для цього? — втомлено запитав я.
— Ніхто не є підходящим об’єктом для шантажу, — відповів він ображеним тоном. — Часом я навіть замислююся, чи варта гра свічок.
Він поправив краватку тонкими брудними пальцями. Мелькнули чорні півмісяці нігтів.
— Знаєш, це завжди величезний ризик. Мені слід дуже ретельно обирати жертву. Але навіть і тоді я нерідко припускаюся помилок.
— То запиши мене відразу до своїх найбільших помилок, — похмуро запропонував я. — Не вірю в шантаж — і ніколи не вірив.