Страница 57 из 76
На цьому запис розмови урвався. Та після короткої паузи всі почули новий діалог Стірґарда з машиною:
«Ти провів симуляцію органічних структур?»
«Так».
«У всіх гаданих варіантах цих структур та їхніх конфліктів?»
«Так».
«Яка величина коефіцієнта різниці цих структур для нашої гри в порозуміння? Назви інтервал статистичної вагомості або модальний розподіл упливу різниці на шанси контакту».
«Коефіцієнт дорівнює одиниці».
«Для всіх компонентів симуляції?»
«Так».
«Це означає, що конституціональні відмінності супротивників не мають жодного значення?»
«Так. Прискорювана тривалим конфліктом техномахічна еволюція стає змінною, незалежно від соціальної системи, бо таку еволюцію формує структура конфлікту, а не структура суспільства. Розгляньмо цю справу докладніше: на ранніх фазах конфлікту конституціональні відмінності позначаються на тактиці психологічної пропаганди, дипломатії, диверсії, шпигунства і гонки озброєнь. Поділ бюджетів на військові й невійськові — функція набору аріументів, цінність яких залежить від структури системи. Зростаюче прагнення до переваги у конфлікті врівноважує різницю в наборі аргументів. Цим самим воно уподібнюється до стратегії супротивників. Виникає ефект дзеркала. Не можна схилити дзеркало до того, щоб воно відбивало тільки розслаблені та вільні пози, а всі інші не відображало. Коли межу ефективності роззброєння подолано, дальше змагання за перевагу ліквідовує залежність стратегії супротивників від їхніх конституціональних відмінностей. Ця залежність ідентична впливові людської мускулатури на запуск балістичної ракети. У добу палеоліту, в печерну епоху чи у середні віки мускулястіший супротивник панував над слабшим. В атомну епоху ракету може запустити дитина, натиснувши потрібну кнопку. Квінтяни не панують уже над стратегією, яку самі ж обрали, навпаки: ця стратегія панує над ними. Якщо вона наштовхнулася на конституціональні відмінності, то підпорядкувала їх собі аж до спрощення. Якби цього не сталося, конфлікт закінчився б перемогою однієї зі сторін. Активність сферомахії це спростовує».
«Назви оптимальні правила боротьби за контакт при такому діагнозі».
«Командні центри планети знають, що перехоплення наших кавітаторів спричинило катастрофу. Ніхто, крім них, не міг здійснити цієї акції».
«Чи означає це, що сферомахія підкоряється їм у радіусі, який відділяє орбіту Місяця від Квінти?»
«Необов’язково. Межею оперативної дальності їхньої дії не може бути куля з поверхнею, різко і плавно відмежованою од відчуженої сфери».
«Чи робиш ти з цього якийсь висновок про особистий склад штабів?»
«Я розумію підтекст. Ідея про небіологічні штаби, з якою носиться дехто з членів екіпажу, а отже, про мертве небесне тіло з комп’ютерами, котрі воюють після загибелі квінтян, — це абсурд. Комп’ютери, хоча вони й звільнилися від постулатів автопрезервації, діють раціонально. Це означає, що вони дотримуються мінімаксу з найдалекосяжнішими прогностичними випередженнями. Вони можуть воювати доти, доки триває альтернатива ефективності війни. Якщо винагородою їм у кінці гри буде цілковите знищення, то мінімакс зводиться до нуля. Концепцію божевільних комп’ютерів я відкидаю. Зрештою, спектральні та спінограмні дані свідчать про наявність живих істот».
«Гаразд. Отже?»
«У штабах не бракує обчислювальних машин, але там є й квінтяни. Наслідки луноклазму їх не зачепили: під час конфліктів такої тривалості й такого масштабу ніщо не оберігають ретельніше за штаби. Ти вже знаєш — утрати населення не є для органів влади аргументом, який примусив би її піти на контакт із нами».
«Наведи незаперечний аргумент».
«Отож-бо й воно. Настав час називати речі своїми іменами. Непрямого натиску замало. Ти повинен діяти навпростець, командире».
«Пригрозити штабам?»
«Так».
«Масованим ударом?»
«Так».
«Цікаво. Ти вважаєш убивство розумних істот, які поводяться нерозумно, найкращим способом налагодження з ними контакту? Невже ми повинні висадитися на цю планету як археологи цивілізації, котру самі знищили?»
«Ні. Ти повинен пригрозити сидеричним ударом усій планеті. Квінтяни бачили, як розсипався їхній Місяць».
«Але ж це буде блеф! Якщо ми відновлюємо вимогу контакту, то не можемо знищити своїх потенційних співрозмовників. Не треба мати великого розуму, щоби це збагнути. Погрозу вони визнають несерйозною — і цілком слушно».
«Погроза не повинна бути зовсім голослівна».
«Пошкодити кільце?»
«Командире, чому ти щоночі дискутуєш з машиною замість лягти спати, якщо сам знаєш, що треба зробити?»
GOD змовк. Стірґард встромив у щілину новий кристалик.
— Будь ласка, ще трохи, — сказав Стірґард. — Це вже остання розмова.
Блакитна контрольна лампочка засвітилася. Присутні знову почули монотонний GODів голос:
«Командире, можу тебе порадувати. Я помітив стабільність сферомахії, екстраполяцію в майбутнє, до межі прогностичної надійності. Незалежно від кількості супротивників і радіуса, на який пошириться війна, ця цивілізація загине. Найпростіша модель — картковий будиночок. Він не може бути якої завгодно висоти. Кожен з них, зрештою, завалюється — це очевидно й без розрахунків».
«Картковий будиночок? А конкретніше?»
«Теорія Голенбаха. У прогресі науки нема незамінних людей. Якби не було Планка, Фермі, Лізи Майтнер, Айнштайна, Бора, то атомну бомбу відкрив би хтось інший. Монополія, котру здобули американці, тривала недовго й луснула. За допомогою ядерних ракет супротивники можуть тримати один одного під загрозою впродовж десятків років. Можуть змагатись у своїй влучності та силі уражання. Сидерологія не дає таких шансів. До відкриття термоядерних реакцій, критичної маси і циклу Бете веде низка кроків. Зате сидеральну інженерію здобувають одним махом. До відкриття проміжку Голенбаха невідомо нічого, а після нього — все. У фазі оборотності озброєнь, поки можливі переговори між війною і миром, той, хто знайде термоядерний козир, може скористатися ним як найвищою мастю, але не обов’язково повинен ним походити. У фазі космічної сферомахії той, хто перший відкриє сидерологію, походить козирем не зволікаючи. Шантажувати сидерологією не можна. Безпечні термоядерні реакції довго не можна було здійснити через термічні втрати плазми й погану стійкість полів, які її концентрують. Упродовж кількох десятків років прогрес у цій справі здавався неможливим. Труднощі оволодіння гравітацією подібні тільки в астрономічному масштабі. Не можна починати з малого: спершу виділити з уранової руди ізотоп з атомною масою 235, потім привести в рух ланцюгову реакцію у надкритичній масі, синтезувати плутоній і таким способом одержати підривник водневих бомб. Випробувальним полігоном має стати небесне тіло. Фазі сидерології передує фаза тератронних аномалонів[107]. Через те мене вразило захоплення фізиків тим, що зробив „Гавриїл“. Якби квінтяни його спіймали, то після демонтування збагнули би проміжок Голенбаха. „Гавриїл“ змушений був розплавити себе тератроном. Я пригадую, що пропонував умонтувати йому автодеструкційний заряд».
«Чому ти не пояснив цього докладніше?»
«Бо я — не всезнайко. Оперую тільки тими даними, які ви у мене закладаєте. Твої фізики, командире, вважали, що перехопити „Гавриїла“ неможливо, бо жоден з об’єктів сферомахії не розвинув навіть десятої частки тяги „Гавриїла“. У мене були щодо цього сумніви, але не аргументи. Цю неможливість вони взяли зі стелі. З другого боку, важко сказати, погано це чи добре, що мій далекий родич — „Гавриїл“ — виявив таку блискучу винахідливість. Якби він дозволив себе впіймати, то нічого було б і думати про контакт: єдине, що нам залишилося б, то це вибирати між відступом та сидеральною битвою з Квінтою як супротивником рівної з нами сили. А якщо винести за дужки їхній сидеральний удар у „Гермеса“, то ми щодуху втікали б руїнами сферомахії. Те, що розтрощить її через п’ятдесят чи сто років, почалося б негайно. Блок, просвічений у галузі сидерології „Гавриїлом“, не став би чекати, коли супротивник зрівняється з ним. Він випередив би його ударом».
107
У ядерній фізиці — елементарні частки, що виникають під час взаємодії швидких ядер.