Страница 55 из 58
Це було чимось більшим, ніж чуванням за упокоєним, і меншим, ніж нічна варта біля гробу.
Полова душа благала хвилини відпочинку, але візія несла його. «Ще трохи терпіння», — сказав він собі. Попереду його чекала чорна темрява без видінь. То було місце, де видіння витіснили горе й почуття провини, місце, де впав місяць.
Він увійшов у цю темряву й впав би, якби Айдаго залізним хватом за плече не втримав його. Надійна опора, і лише він знає, як мовчки розділити з ним його скорботу.
— Це тут, — промовив Тандіс.
— Обережно ступайте, сір, — сказав Айдаго, допомагаючи йому увійти. Обличчя Пола торкнулися завіси. Айдаго його зупинив. І тільки тепер Пол відчув кімнату на дотик і на слух. То було вирізане в скелі приміщення зі стінами, схованими за гобеленами.
— Де Чані? — прошепотів Пол.
Голос Хари відповів йому:
— Вона тут, Усулю.
Пол уривчасто зітхнув. Він боявся, що її тіло вже віднесли до відновлювачів, де фримени забирають воду племені. Чи такою була його візія? Через свою сліпоту він почувався покинутим.
— Діти? — спитав Пол.
— Тут, мілорде, — відповів Айдаго.
— Прегарна двійня, Усулю, — промовила Хара, — хлопчик і дівчинка. Бачиш? Тут, у колисці.
«Двоє дітей», — здивовано подумав Пол. У видінні була лише донька. Він облишив триматися за плече Айдаго й рушив туди, звідки долинав голос Хари. Зіткнувшись із твердою поверхнею, він обмацав її руками: метаскляний обрис колиски.
Хтось узяв його ліву руку.
— Усулю?
То була Хара. Вона опустила його руку в колиску. Він намацав м’якесеньке тільце. Таке тепле! Реберця, дихання.
— Це твій син, — прошепотіла Хара. Вона пересунула його руку далі. — А це донечка.
Її рука стиснула його долоню.
— Усулю, ти тепер справді сліпий?
Він знав її думки. Сліпий має бути покинутий у пустелі. Фрименське плем’я не могло обтяжувати себе зайвим тягарем.
— Забери мене до Чані, — сказав Пол, не відповідаючи на її запитання.
Хара повернула його й повела ліворуч.
Тепер Пол змирився з тим, що Чані мертва. Він зайняв своє місце у Всесвіті, якого не хотів, одягнув плоть, що не пасувала йому. Кожен подих покривав синцями його душу. Двоє дітей! Чи не ув’язнив він себе в якомусь глухому куті, де видіння ніколи до нього не повернеться? Утім, це не має значення.
— Де мій брат?
Це голос Алії позаду нього. Пол почув її різкий рух, коли вона рвонулася до нього й забрала його руку з долоні Хари.
— Я повинна переговорити з тобою, — просичала Алія.
— За хвилину, — відповів Пол.
— Негайно! Ідеться про Лічну.
— Я знаю. За хвилину.
— Ти не маєш хвилини.
— Я маю силу-силенну часу.
— Але Чані його не має.
— Заспокойся! — наказав він. — Чані мертва.
Коли вона почала протестувати, він прикрив її рот рукою.
— Наказую тобі заспокоїтися.
Коли вона затихла, Пол забрав руку.
— Опиши, що ти бачиш, — сказав він.
— Поле! — У її голосі змагалися розчарування й сльози.
— Не зважай, — сказав він. І змусивши себе заспокоїтись, спробував звернутися до візії й розгледіти ту картину. Так, усе так і було. Тіло Чані лежало на марах у світляному крузі. Хтось розправив її білий одяг, розгладив, намагаючись приховати кров від пологів. Байдуже… він не міг відірвати погляду від її обличчя: у її застиглих рисах віддзеркалювалася вічність!
Він одвернувся, але візія рухалася разом із ним. Її не стало… і вона ніколи не повернеться. Повітря, Усесвіт — усе спорожніло… усюди спорожніло. Невже в цьому полягає його єпитимія? Він прагнув сліз, та вони не приходили. Може, він надто довго жив по-фрименськи? Ця смерть вимагала від нього вологи!
Поблизу заплакала дитина, її втихомирили. Цей звук затягнув завісу перед його видінням. Пол привітав темряву. «Це інший світ, — подумав він. — Двоє дітей».
Ця думка постала з якогось утраченого пророчого трансу. Він намагався повернути понадчасову розширену свідомість, даровану меланжем, але осяяння було коротким. У цю нову свідомість не прибився жоден осколок майбутнього. Він заперечував майбутнє, будь-яке майбутнє.
— Прощай, моя Сіхає! — прошепотів Пол.
Десь іззаду долинув голос Алії, жорсткий і вимогливий:
— Я привела Лічну!
Пол обернувся.
— Це не Лічна, — сказав він. — Це лицепляс. Лічна мертва.
— Але вислухай, що вона каже, — промовила Алія.
Пол повільно підійшов на сестрин голос.
— Я не здивований, побачивши тебе живим, Атріде.
Голос був схожим на голос Лічни, проте з тонкою різницею — так, наче мовець використовував голосові зв’язки Лічни, але вже не намагався достатньо їх контролювати. Пол зауважив у цьому голосі нотку поваги.
— Не здивований? — спитав Пол.
— Я Скителі, тлейлаксанський лицепляс, і хотів би про дещо довідатися, перш ніж ми почнемо перемовини. Той, кого я бачу позаду тебе, — це гхола чи Дункан Айдаго?
— Це Дункан Айдаго, — відповів Пол. — І я не вступатиму з тобою в перемовини.
— А я вважаю, що вступиш, — промовив Скителі.
— Дункане, — сказав Пол через плече, — ти вб’єш цього тлейлаксу, якщо я попрошу?
— Так, мілорде, — у голосі Айдаго відчувалася стримувана лють берсеркера.
— Почекай! — втрутилася Алія. — Ти не знаєш, від чого відмовляєшся!
— Навпаки, знаю, — відповів Пол.
— То це насправді Дункан Айдаго, слуга Атрідів? — промовив Скителі. — Важіль знайдено! Гхола може повернути минуле.
Пол почув звуки кроків. Хтось проминув його, пройшовши ліворуч. Тепер голос Скителі долинав іззаду, одразу ж з-за спини Пола.
— Дункане, що ти пам’ятаєш зі свого минулого?
— Усе. Від дитинства. Пам’ятаю навіть тебе біля резервуара, коли мене з нього вийняли, — відповів Айдаго.
— Чудово, — видихнув Скителі. — Чудово.
Пол почув, що голос рухається. «Зараз мені б пригодилося видіння», — подумав він. Темрява дратувала його. Бене-ґессеритський вишкіл застерігав його від смертельної загрози, якою був Скителі, але це створіння залишалося для нього лише голосом, тінню руху.
— Це діти Атрідів? — спитав Скителі.
— Харо! — скрикнув Пол. — Забери їх звідси!
— Стійте, де стоїте! — гукнув Скителі. — Усі! Попереджаю вас: лицепляс може рухатися швидше, ніж ви гадаєте. Мій ніж може забрати обидва ці життя, перш ніж хтось мене торкнеться.
Пол почув, що хтось ухопив його за праву руку, а тоді разом із ним пересунувся праворуч.
— Достатньо, Аліє, — сказав Скителі.
— Аліє, — мовив Пол, — не…
— Це моя провина, — зойкнула Алія. — Моя провина.
— То як, Атріде, — сказав Скителі, — починаймо торг?
Позаду себе Пол почув хрипку лайку. Його горло зсудомило від придушеного шалу в голосі Айдаго. Айдаго не повинен втручатися! Скителі вб’є дітей!
— Щоб торгуватися, треба мати щось на продаж, — промовив Скителі. — Чи не так, Атріде? Хочеш повернути свою Чані? Ми можемо це зробити. Гхолу, Атріде. Гхолу з повною пам’яттю. Але мусимо поспішати. Накажи своїм друзям принести кріогенний резервуар, щоб зберегти тіло.
«Ще раз почути голос Чані, — думав Пол. — Відчувати її присутність поруч зі мною. Аххх, тому вони й дали мені Айдаго-гхолу, аби я переконався, наскільки таке відтворення відповідає оригіналу. Але тепер повне відтворення… за їхню ціну. Я назавжди стану знаряддям тлейлаксу. І Чані… прикована до того ж фатуму під страхом загрози дітям, ще раз стане жертвою інтриг Квізарату…»
— Який засіб тиску ви використаєте, щоб повернути Чані її пам’ять? — спитав Пол, намагаючись, щоб його голос звучав спокійно. — Змусите її… убити одну дитину?
— Використаємо всі потрібні нам засоби, — відповів Скителі. — Слово за тобою, Атріде.
— Аліє, — промовив Пол, — поторгуйся з цією істотою. Я не можу торгуватися з тим, кого не бачу.
— Мудрий вибір, — зловтішно реготнув Скителі. — Гаразд, Аліє, що ти як агент свого брата запропонуєш мені?