Страница 95 из 108
— Ті, хто піде зі мною, мусять негайно спакувати речі. Пошліть чоловіків, щоб покликали хробаків.
— Куди ти підеш, Стілґаре? — спитала Хара.
— До пустелі.
— Я з тобою.
— Звичайно, ти підеш зі мною. Усі мої дружини підуть зі мною. І Ганіма. Приведи її, Харо. Негайно.
— Так, Стілґаре… негайно. — Вона завагалася. — А Ірулан?
— Якщо захоче.
— Так, муже. — Вона все ще вагалася. — Ти береш Гані заручницею?
— Заручницею? — Ця думка щиро його здивувала. — Жінко… — Легко торкнув пальцем тіло Айдаго. — Якщо цей ментат мав рацію, я — єдина надія Гані.
І він згадав слова Лето: «Остерігайся Алії. Ти мусиш забрати Гані й тікати».
Після фрименів усі планетологи розглядають життя як вияв енергії та шукають домінантних зв’язків. У невеликих фрагментах, уривках і частках, що стають загальновідомими, расова мудрість фрименів перекладається на мову нової достовірності. Те, що фримени мають як народ, можуть мати всі інші народи. Для цього потрібно лише розвивати відчуття енергетичних взаємозв’язків, якого їм бракує. Вони мусять тільки помічати, що енергія струменить із взірців речей та створюється ними.
Була то січ Туека на внутрішньому виступі Фальшивої Стіни. Галлек стояв у затінку скельної підпори, що захищала високий вхід до січі, чекаючи, доки люди всередині вирішать, чи дадуть вони йому притулок. Перевів погляд на північну пустелю, тоді на сіро-блакитне ранкове небо. Тутешні контрабандисти були здивовані, що він, чужосвітянин, піймав хробака та їхав на ньому. А Галлека так само здивувала їхня реакція. Це було простою справою для спритної людини, що вже багато разів це бачила.
Галлек знову глянув на пустелю, сріблясту пустелю блискучих скель і сіро-зелених полів, на яких вода творила свої чари. Це все вразило його як напрочуд ламке джерело енергії, життя — всього, чому загрожував раптовий злам схеми змін.
Він знав джерело цієї реакції. Там, унизу, у пустелі під ним, відбувалася метушлива діяльність. До січі транспортували контейнери з мертвою піщаною фореллю для дистиляції та видобутку з неї води. Цих створінь були тисячі. Вони дісталися до виливу води. Саме цей вилив змусив думки Галлека мчати шалено швидко.
Галлек глянув униз, на січові поля та межу, визначену канатом, у якому не текла вже дорогоцінна вода. Бачив вирви в кам’яних стінах канату, проломи в скельному ряду огорожі, крізь які вода вилилася в пісок. Що стало причиною цих проломів? Деякі з них тяглися на двадцять метрів уздовж найуразливіших частин канату, у місцях, де м’який пісок прилягав до западин, що поглинули воду. Ці западини роїлися від піщаної форелі. Січові діти вбивали й збирали її.
Ремонтні бригади лагодили розбиті стіни канату. Інші носили воду, потрібну для мінімального поливу тих рослин, що найбільше його потребували. Водне джерело в гігантській цистерні під вітряною пасткою Туеку було перекрито, щоб вода звідти не потрапляла до пошкодженого канату. Відключено помпи, які працювали на сонячній енергії. Вода для поливу надходила з усе менших калюж на дні канату, а ще її безперестанку тягали з січової цистерни.
Металева фрамуга дверної печаті позаду Галлека потріскувала від дедалі сильнішої денної спеки. Наче це звук рухав його очима, Галлек перевів погляд на найдальший вигин канату, на місце, де найбільше води нахабно витекло в пустелю. Оптимістичні садівники, що планували зелені насадження в січі, посадили там особливе дерево. Воно було приречене на загибель, якщо не вдасться якомога швидше відновити водний потік. Галлек дивився на дурний пониклий плюмаж верби, побитої піском і вітром. В його очах це дерево символізувало нову дійсність — для нього й для Арракіса.
«Ми обоє тут чужаки».
Усередині січі довго обмірковували рішення, але їм не завадили б добрі бійці. Контрабандисти завжди потребували вмілих людей. Проте Галлек не мав щодо них ілюзій. Теперішні контрабандисти були не такими, як ті, що дали йому притулок багато років тому, коли він тікав із розгромленого лену його Герцога. Ні, це була нова порода, що швидко навчилася шукати зиск.
Він знову зосередився на тій дурній вербі. До нього дійшло, що буремні вітри його нової дійсності можуть знищити й цих контрабандистів, і всіх їхніх приятелів. Можуть знищити Стілґара з його крихкою нейтральністю, а разом із ним змести всі племена, що зберегли вірність Алії. Усі вони стали колоніальним народом. Галлек бачив уже таке раніше, знав його гіркий смак зі свого рідного світу. Чітко це бачив, згадавши манірність міських фрименів, спосіб життя передмість і звичаї сільської січі, що, хоч і стерті, безпомильно розпізнавалися навіть у цій криївці контрабандистів. Сільські місцевості були колоніями міських осередків. Їхні мешканці, керовані жадібністю, якщо не забобонами, навчилися носити ватоване ярмо. Навіть тут, особливо тут, справляли враження завойованого народу, а не вільних людей. Були налаштованими на оборону, потайними, ухильними. Усі прояви влади викликали в них нехіть — будь-якої влади: Регентства, Стілґара, їхньої власної Ради…
«Я не можу їм довіряти», — подумав Галлек. Їх можна лише використовувати, роздмухуючи їхню недовіру до всіх інших. Це сумно. Давно проминуло вільне давання і приймання, звичне для вільних людей. Давні звичаї звелися до ритуальних слів, а їхнє походження зникло з пам’яті.
Алія добре виконала свою роботу, караючи незгідливих і нагороджуючи помічників, перетасовуючи навмання Імперські збройні сили, приховуючи головні елементи Імперської потуги. Шпигуни! Боги підземні, шпигуни, яких вона мусила мати!
Галлек майже бачив смертельний ритм атак і контратак, завдяки якому Алія сподівалася вибити в опозиції ґрунт із-під ніг.
«Якщо фримени далі перебуватимуть у сплячці, вона виграє», — подумав він.
Дверні печаті позаду нього тріснули, розчиняючись. З’явився січовий ад’ютант на ім’я Мелідес. То був низенький чоловічок із гарбузоподібним тулубом, що переходив у криві миршаві ноги. Дистикост лише підкреслював його потворність.
— Тебе прийнято, — промовив Мелідес.
Галлек почув лукаву облудність у голосі чоловічка. Це підказало йому, що він здобув тут лише тимчасовий притулок.
«Доки я не вкраду їхнього ’топтера», — подумав він.
— Моя вдячність вашій Раді, — сказав він. І подумав про Есмара Туека, іменем якого названо цю січ. Есмар, що давно вже загинув через якусь зраду, перерізав би горлянку цьому Мелідесу, щойно його б побачив.
Кожна дорога, що звужує майбутні можливості, може стати смертельною пасткою. Люди не пробираються крізь лабіринт, вони сканують широкий горизонт, наповнений унікальними можливостями. Вузький горизонт, притаманний лабіринту, має апелювати лише до створінь, що ховають голову в пісок. Унікальність та розмаїття, створені внаслідок статевого розмноження, стоять на сторожі життя видів.
— Чому я не відчуваю скорботи? — Алія скерувала це питання до стелі свого малого приймального покою, кімнати, яку вона могла перейти за п’ятнадцять кроків уздовж, за десять упоперек. Там були два високі та вузькі вікна, що понад дахами Арракіна виходили на Оборонну Стіну.
Був майже полудень. Сонце палило улоговину, у якій збудовано місто.
Алія опустила погляд на Буєра Аґарвеса, колишнього табрійця, а тепер ад’ютанта Зії, яка командувала гвардією Храму. Аґарвес приніс новину, що Джавід та Айдаго мертві. Разом із ним напхалося повно підлабузників, слуг та охоронців, а ще більше юрмилося назовні, виявляючи цим, що вже знали про Аґарвесову звістку.
Погані вісті швидко розходилися Арракісом.
Він був низькорослим, цей Аґарвес, круглолицим як для фримена, майже по-дитячому округлим. Належав до нової породи, що вже набрала водного жирку. Алія бачила його наче поділеним на дві частини: одна з поважним обличчям, глибокими індиговими очима, сумним виразом довкола вуст, друга — чуттєва та вразлива, збудливо вразлива. Їй особливо подобалася припухлість його губ.