Страница 106 из 108
Стілґар усе ще не був переконаний.
— Більше не буде хробаків, — буркнув він.
— О, хробаки повернуться, — запевнила його Ганіма. — Вони всі вимруть за двісті літ, але повернуться.
— Як… — не договорив Стілґар.
Фарад’н відчув, як у його розумі з’являється одкровення. Він знав, що скаже Ганіма, перш ніж вона відповіла.
— Гільдія насилу витримає ці пісні літа, і то лише завдяки своїм і нашим запасам, — відповіла Ганіма. — Але після Кралізеку буде їх сила-силенна. Хробаки повернуться, коли мій брат увійде в пісок.
Подібно до багатьох інших релігій, Муад’Дібів Золотий Еліксир Життя деградував до поверхової магії. Його містичні знаки стали тільки символами глибших психологічних процесів, і ці процеси, звичайно, розвивалися безконтрольно. Вірянам потрібен був живий бог, а вони його не мали. Цю ситуацію виправив син Муад’Діба.
Лето сидів на Левиному Троні та приймав васальну присягу племен. Біля нього, однією сходинкою нижче, стояла Ганіма. Церемонія у Великій Залі тяглася годинами. Посланці та наїби фрименського племені один за іншим проходили перед ним. Кожна група приносила дарунки, гідні бога страхітливої сили, бога помсти, що пообіцяв їм мир.
Минулого тижня він схилив їх до підлеглості, виступаючи перед об’єднаною аріфою всіх племен. Судді бачили, як він увійшов до вогненної ями та вийшов звідти неушкодженим. Ретельно оглянувши, вони не виявили жодних слідів на його тілі. Наказали бити ножами, а непроникна шкіра запечатала його обличчя, коли вони даремно намагалися його поранити. Кислота спливла по його тілу з легенькою димкою туману. Він з’їв їхню отруту й посміявся з них.
Наприкінці покликав хробака й стояв у його пащі обличчям до них. Звідти перейшов на летовище в Арракіні, де жартома перевернув фрегат Гільдії, піднявши його за один із вертикальних стабілізаторів.
Аріфа з благоговінням і страхом відзвітувала про це, і ось прибули посланці племен, щоб скріпити печатями їхнє підданство.
Склепінчастий простір Великої Зали з її акустичними системами приглушення поглинав різкі звуки, але постійний шурхіт рухомих стоп заполонював слух. Здіймалася курява, що напливала ззовні разом із запахом кременю.
Джессіка, що відмовилася від участі в церемонії, стежила за нею з високого шпигунського вічка позаду трону. Її увага була прикована до Фарад’на та розуміння, що їх обох перехитрили. Очевидно, Лето й Ганіма передбачили дії Сестринства. Близнята могли порадитися з безліччю внутрішніх бене-ґессериток, мудріших за всіх сестер, що жили нині в Імперії.
Їй було особливо гірко, що Алія потрапила в пастку міфології Сестринства. Страх побудований на страху! Навички поколінь поклали на її долю тавро Гиді. Алія не мала надії. Звичайно, вона була одержимою. На тлі її безталання ще тяжче було дивитися на звершення Лето й Ганіми. Вони знайшли навіть не один, а два виходи із пастки. А найгіршим з усього була перемога Ганіми над своїми внутрішніми життями і її наполягання, що Алія заслуговувала лише жалощів. Гіпнотичне придушення під впливом стресу та зв’язок із добромисним предком порятували Ганіму. Вони могли порятувати й Алію. Та, не маючи надії, цього не спробували, доки не стало пізно. Воду Алії вилили в пісок.
Джессіка зітхнула й перевела увагу на Лето, що сидів на престолі. На почесному місці біля його правого ліктя стояла гігантська посудина- канопа, що містила воду Муад’Діба. Лето хвалився Джессіці, що його внутрішній батько підсміювався з цього жесту, хоч і схвалив його.
Ця посудина й ці хвастощі підкріпили її рішучість не брати участі в ритуалі. Знала: до кінця життя не погодиться з тим, що Пол промовляє устами Лето. Вона раділа, що Дім Атрідів вистояв, але речей-які-могли-бути годі було витримати.
Фарад’н сидів зі схрещеними ногами біля посудини з водою Муад’Діба. Це було місце Королівського Писаря, новонадана й новоприйнята честь.
Фарад’н відчував, що він добре пристосувався до нових реалій, хоча Тийканік досі бушував і погрожував страшними наслідками. Тийканік зі Стілґаром утворили спілку недовірливих, яка, здавалося, розважала Лето.
Церемонія складання присяги тривала години, і Фарад’н переходив від благоговіння до нудьги й знову до благоговіння. Незрівнянні вояки йшли нескінченним потоком. Не можна було сумніватися в їхній відновленій вірності Атріду на престолі. Стояли перед ним із вірнопідданим острахом, цілковито приголомшені тим, про що відзвітувала аріфа.
Нарешті церемонія добігла кінця. Перед Лето постав останній наїб — Стілґар на «почесному завершальному місці». Замість важких кошиків із прянощами, вогненних самоцвітів чи інших коштовних дарунків, які купами лежали довкола престолу, Стілґар приніс головну пов’язку, вив’язану з меланжевого волокна. У неї було вплетено зелено-жовтого Атрідівського яструба.
Ганіма розпізнала цю пов’язку й скоса глянула на Лето.
Стілґар поклав пов’язку на другу сходинку під троном, низько вклонився.
— Я даю тобі пов’язку, яку носила твоя сестра, коли я забрав її до пустелі, щоб захистити, — сказав він.
Лето придушив усмішку.
— Я знаю, що ти потрапив у скруту, Стілґаре, — промовив Лето. — Є щось, що ти хотів би взамін?
Він указав жестом на груди коштовних дарунків.
— Нічого, мілорде.
— Тож я приймаю твій дарунок, — сказав Лето. Схилився вперед, підняв край сукні Ганіми й відірвав од неї тонку смугу. — Взамін даю тобі клаптик сукні Ганіми — сукні, яку вона мала на собі, коли її викрали з твого пустельного табору. Це змусило мене рушити їй на порятунок.
Стілґар тремтячою рукою прийняв клаптик тканини.
— Ти глузуєш із мене, мілорде?
— Глузувати з тебе? Клянуся своїм іменем, Стілґаре, я ніколи б із тебе не глузував. Даю тобі безцінний подарунок. Наказую тобі завжди носити його біля серця, аби пам’ятати, що всі люди схильні помилятися, а всі проводирі — люди.
У Стілґара вирвався тихий сміх.
— Яким наїбом міг би ти стати!
— Яким наїбом я є! Наїбом наїбів. Ніколи цього не забувай!
— Як накажеш, мілорде. — Стілґар ковтнув слину, пригадуючи звіт своєї аріфи. І подумав: «Колись я міркував, чи не вбити його. Тепер уже запізно». Його погляд упав на посудину, шляхетних обрисів матове золото із зеленою покришкою.
— Це вода мого племені.
— І мого, — промовив Лето. — Я наказую тобі прочитати напис збоку на посудині. Прочитай його вголос, аби всі почули.
Стілґар кинув запитальний погляд на Ганіму, але вона відповіла йому, піднявши підборіддя. Ця холодна відповідь змусила його здригнутися. Чи ці Атрідівські чортенята розплачуються з ним за його зухвальство та помилки?
— Прочитай, — сказав Лето, вказуючи.
Стілґар повільно піднявся сходами, схилився, щоб краще роздивитися посудину. Тоді голосно прочитав:
— Ця вода — найцінніша есенція, джерело спрямованого назовні творчого потоку. Хоч і нерухома, ця вода є осердям усякого руху.
— Що це означає, мілорде? — прошепотів Стілґар. Ці слова його захопили, торкнувши в його душі щось незбагненне.
— Тіло Муад’Діба — це суха шкаралупа, покинута комахою, — промовив Лето. — Він опанував внутрішній світ, знехтувавши зовнішнім, і це довело його до катастрофи. Опанував зовнішній світ, виключивши з нього внутрішній, а це віддало його потомків демонам. Золотий Еліксир зникне з Дюни, однак Муад’Дібове сім’я триватиме й далі, а його вода рухає наш Усесвіт.
Стілґар схилив голову. Уся ця містика завжди викликала в нього сум’яття.
— Початок і кінець — це одне ціле, — сказав Лето. — Живеш у повітрі й не бачиш його. Фазу завершено. З цього завершення виростає початок її протилежності. Отож матимемо Кралізек. Усе повертається пізніше в зміненій формі. Ти відчуваєш думки у своїй голові, твої потомки відчуватимуть їх у своїх нутрощах. Повертайся на січ Табр, Стілґаре. Ґурні Галлек приєднається до тебе як мій представник у твоїй Раді.
— Ти не довіряєш мені, мілорде? — тихим голосом спитав Стілґар.