Страница 30 из 47
Натиснув спуск.
Бахнуло.
— Здурів! — заволав Тима, обкладаючи Клима на додачу відбірною польською лайкою й не зважаючи, що поруч Магда.
— Ага, — легко погодився Кошовий. — їм тут у відповідь не стріляють. Бач, зупинилися. Думають. Виграли кілька секунд. Ходу!
— Добре є, — хрипнуло поруч.
Про Гирю Краківського всі якось забули. Він кивнув уперед, показуючи рукою на щось перед собою.
— Куди тут бігти, Гире? — визвірився Тима. — Тут же прямо все! На виду ми!
— Тихо будь, — кинув той, підкотився до найближчої зачиненої брами, щось зробив із замком — і вона гостинно розчахнулася.
— Туди! — крикнув Клим, бачачи там, у брамі, справді єдиний порятунок. — Пані Магдо, зможете?
— Та ну вас усіх, — просичала вона, не бажаючи змиритися з тим фактом, що раптом стала для чоловіків тягарем. — Руки заберіть.
З боку площі стрельнули.
— Взяли, — рішуче закерував Кошовий.
Підхопив Магду під праву руку. Тима безцеремонно взяв під ліву. Ривок — і трійця вже була біля рятівної брами. Буквально заштовхнувши жінку всередину, вони зайшли за нею, відступили глибше, намагаючись розчинитися в темряві й сховатися подалі від місячних променів. Гиря ступив за ними, зачинив браму зсередини, теж позадкував.
Принишкли.
Кошовий обійняв Магду, притиснув до стіни міцно, закриваючи собою. Її дихання було гарячим, уривчастим, він відчував тепло й тремтіння тіла під пальтом, але вона не пручалася.
Ззовні — швидкі кроки, стукіт багатьох чобіт.
— Де вони?
— Були тут! Уперед побігли!
— Очепити квартал! Бігом! Живими їх!
Перегукуючись так, солдати прогрюкали повз браму.
Коли порівнялися — кроки враз стихли.
Магда вже не стримувала себе: обхопила Клима руками, притисла до себе міцно, так, ніби хотіла розчинитися в ньому, стати з ним одним цілим, зникнути.
— Він ще курить! Я тобі покурю, говядина! Вперед!
Кроки зрушили з місця.
Віддалилися, за якийсь час стихли зовсім.
Магда видихнула полегшено. Але Клима не відпускала.
— Кісточка болить, — прошепотіла, ніби зараз саме це було найважливіше.
А тоді поклала голову йому на плече.
Розділ тринадцятий
«Боже, вони рожеві...»
До місця дісталися після опівночі.
Скільки стояли під брамою, чекаючи, поки місто знову стихне, ніхто не зміг би сказати. Час завмер, і Климові здалося: коли Гиря нарешті вислизнув назовні першим, понюхав довкола, переконався — спокійно, й вони обережно рушили далі, час відразу побіг швидше, ніби вирішив влаштувати перегони з людьми.
Вивихнута кісточка Магді далі боліла, вона не могла йти на рівних із чоловіками, але після короткої близькості з Кошовим тепер трималася на відстані, ніби соромлячись пориву. Котрий ні до чого не зобов'язував, ні про що не свідчив та не говорив, окрім хіба підтвердження справжнього, не награного переляку. Навіть у товаристві ротмістра Жарова з компанією вона тримала марку. Почуття відпустила лише там, під брамою. Від неї немов відлущилась нарешті шкарлупа, хай не за тих обставин, за яких жінки, з Климового досвіду, зазвичай розкриваються.
Він не знав, що це означає й чи робити йому якісь висновки. Але признався собі: такою Магда Богданович йому більше подобається.
Чого там — вона взагалі йому до вподоби. Він мріяти не міг тримати в обіймах отак, проти ночі, гордовиту гонорову пані. Чи здалося, чи Магда так само зрозуміла недоречність зближення. Тож швидке відсторонення стало її зворотною реакцією на стрімку близькість. Побідні роздуми зараз потрібні найменше, та Клим нічого не міг удіяти: гнав — а вони лишалися.
Повернулися, як ішли, через чорний хід. Зайшовши в кімнатку за кухнею, Магда зупинилася при вході, дочекалася, поки Клим засвітить гасову лампу, наморщила носа, гидливо глянувши на неприбрані скалки від кухля. Та пошкоджена нога втомилася, перебирати харчами не доводилося, тож вона сіла на ліжко, розстебнула пальто, скинула хустку, труснула головою, розсипаючи волосся по плечах. Тоді кинула погляд на Кошового й Тиму, що далі стояли у дверях — Гиря Краківський зник, не попрощавшись, щойно втікачі опинилися «Під вошею».
— Тут одне ліжко. Ви всі лишаєтесь?
— Пані вміє бути вдячною, — блазнювато вклонився Єжи.
— Пані справді вміє віддячити, — повторила Магда без натяку на іронію. — Але прошу дуже, не тут і не тепер. Я пережила кілька не найкращих годин. Вдячна кожному з вас, не вирізняю когось окремо. Дозвольте перевести подих і не прийміть прохання за грубість..
Тима посміхнувся, підняв капелюха на знак прощання і пішов. Клим зачинив за ним двері зсередини на клямку, поторсавши, чи міцно, й примостився на стільці. Магда тим часом скинула пальто, розшнурувала чобітки. Випереджаючи, Кошовий став перед неї навколішки.
— Що сталося?
— Дозвольте.
Не чекаючи відповіді, Клим взявся однією рукою за носок, іншою — за каблук, і обережно й разом із тим вправно стягнув чобіток із пошкодженої ноги. Спробував торкнутися кісточки, але його зупинили різким:
— Руки заберіть.
Не підводячись, Кошовий виставив розчепірені п'ятірні перед собою.
— Не треба, Климентію. Я ціную, щиро. Але зараз не треба. Нерви вже за межею. Я дозволила собі зайве, ви могли зле зрозуміти мою емоцію...
— Облиште, пані Магдо, — зупинив її Клим. — Справді, не, треба шукати виправдання чи пояснення нашим пригодам. Тим більше, що вони могли скінчитися не дуже добре для нас обох. До того ж, — він гмикнув, — ми з вами в такому місці, де світські церемонії та супутні ним рефлексії зайві.
— Це притон, — сказала вона впевнено. — Ніколи не бувала в таких місцях. Займалася благодійністю, бачила різні клоаки. Але там мешкали не кримінальники, а нещасні бідні хворі люди.
— Думайте, що хочете. Я так само не завсідник подібних закладів. Доводилося бувати тут частіше, в тому числі — за родом своєї тепер уже колишньої адвокатської діяльності. Кажу це до того, щоб ви розуміли: всякі умовності можна відкинути. Й поводити себе вільно, як недавно в брамі.
— Ви збираєтесь лишатися тут зі мною на ніч? В одній кімнаті?
— Якщо ніхто не зайняв котрусь із сусідніх, попрошуся туди. Щоправда, вона вартує грошей. Я не маю. Ви, здається, теж не взяли гаманця чи чогось коштовного, тікаючи з полону.
— Ви зараз серйозно чи намагаєтесь жартувати, випускаючи в такий спосіб пару?
— Хочете серйозно? — Кошовий підвівся. — Пані Магдо, ви в безпеці і вже починаєте поволі приходити до тями. Заразом повертаєте себе колишню. Але давайте домовимося тут і тепер: ніхто з нас уже не буде таким, як раніше. Стосується це всіх, включно з країною. Почалася війна, вона йде лише третій місяць, а зміни довкола колосальні та незворотні. Ви маєте прийняти ваше теперішнє становище як даність. Цей заклад, цю кімнату. Той факт, що мені доведеться спати не за дверима, як лицарю чи вірному псові, а ось тут, на підлозі. Підстеливши собі своє і ваше пальто. Надалі ви більше не будете в безпеці й вам доведеться приймати допомогу не лише від мене, а від сумнівних типів, котрі за інших обставин ніколи б не потрапили до вашого ближнього кола. Ви, вдова поліцейського, знали про існування ось такого, іншого світу завжди. Намагалися триматися чимдалі, і я вас чудово розумію. Ви просите мене залагоджувати ваші справи, контактуючи з особами на кшталт Тими, аби обміняти коштовності на гроші. Тож визнаєте право на існування іншого, чужого, проте неабияк потрібного вам, тобто — нам обом світу. Даруйте за різкість, навряд чи доречну тепер, пані Магдо. Але, здається, сьогодні ми всі за моєї безпосередньої участі й на ваше прохання врятували...
Клим замовк, ніби захлинувшись фразою. Зустрівся з Магдою поглядом, клацнув пальцями.
— До речі. Я так і не знаю, чому ви забили тривогу, від чого рятував вас, наскільки реальною була загроза вашому життю. І в яку історію я втягнувся. Бо ви знаєте моє хистке становище. Ще за годину до того, як я отримав вашу конспіративну записку, мені погрожувала особа, яка один раз, зовсім недавно, вже законопатила мене за ґрати. Нехай у мене є досить умовне прикриття в контррозвідці. Але сьогодні я дізнався: насправді капітан Зубов не надто переймається моєю безпекою. Підозрюю: використавши мене, він швидко забуде про свої обіцянки й гарантії, і незабаром я знову опинюся на нарах. Проте в мене поки є бодай умовний шанс протриматися на волі й убезпечити себе. Тож я маю право знати, під що нині підставився. Хоча, — мовив після короткої паузи, — маєте почути й таке: все одно прийшов би на допомогу, як зміг, чим би мені це потім не загрожувало.