Страница 20 из 47
Отакої! Для Кошового почуте виявилося справжньою несподіванкою.
— Його найменше цікавила ваша персона, — спокійно відповів капітан. — З чого ви взяли, що він наговорював на вас? І чому — саме на вас? Йому, вибачте, нема, на кого наговорювати?
Навотний прокашлявся — звук виявився надто трубним.
— Коли мене викликали сюди, в поліцію, я здогадувався: знову чиясь кляуза. Наше середовище досить гниле і було таким, пане капітане, до приходу російської армії та затвердження російської влади. Проте наголошую: до вашої появи тут наша спільнота мала розбіжності в деталях. Хтось стояв на радикальних позиціях, хтось підтримував помірковану платформу. Загалом тримало разом одне: ідея великого об'єднання слов'ян на одній великій історичній, я б сказав навіть, — споконвічній території. Ніхто, крім російського імператора, зробити це не здатен. Мені й частині однодумців здавалося: так станеться — і ми всі помиримося заради можливості робити спільну справу. За неї боролися не один десяток років. А що сталося, пане капітане?
— Не знаю.
Клим здогадувався. Вже подумки будував відповідь замість Навотного. Переступив з ноги на ногу, намагаючись не шуміти. Та басистий захопився, навряд чи звертаючи на сторонні звуки увагу.
— Ми, які постраждали в різний спосіб за справу російської корони, тепер нікому тут не потрібні! Нас навіть не слухають, пане Зубов! На початках ще реагували, проводили арешти небезпечних елементів. Передусім — русинів, бо багато їхніх родичів, знайомих та просто близьких людей зараз воюють проти Росії на австрійському боці. Ви ж чули про їхній легіон?
— Так. Січові стрільці[30].
— Мазепинці знахабніли настільки, що дозволяють собі тут, у тилу, поширювати агітаційні листівки! У яких розповідають про нібито успіхи цих легіонів! Мовляв, вони здатні зупинити російську армію!
— Коли ми вже при тому, пане Навотний, скажу відверто: це правда. Початок листопада для корпусу генерала Брусилова видався не найкращим[31]. Але вас викликали сюди не для обговорення військових успіхів чи поразок на фронті.
— То Данилевич не прибігав скаржитись, що я розповсюджую ворожу пропаганду замість займатися гуманітарною місією? Тобто, — Навотний труснув головою, — він не розповідав казочки про те, що гуманітарна місія, до якої я входжу, — ширма, яка прикриває нашу антидержавну діяльність?
— У жодному разі. Має свої труднощі.
— А перекладає на інших! Я не винен! Ніхто з нас не винен, що Данилевич одного разу розпустив язика і змушений був тікати зі Львова! Тепер він точить на мене, особисто на мене зуб! Бо я обіцяв повернути йому помешкання, яке родина займала до війни, і не зробив цього! Не зміг! Фі-зич-но, розумієте! Наша місія підшукала Данилевичам інше житло замість того, яке нині займають вищі посадові особи військової адміністрації. Так, це не в центральній, менш престижній частині міста. Але що я міг вдіяти?
— Не обіцяти, — з вуст Зубова фраза прозвучала незвично, просто й буденно, ще й чулися повчальні інтонації.
— Я, до речі, постраждав ще більше! Мене арештували за державну зраду! Щастя моє і нещастя їхнє, що я магістр права! Мене виправдали й зняли звинувачення. Двох колег, чиї аналогічні справи слухали після моєї, депортували. Як мені було далі жити з тавром, навіть будучи виправданим, коли я лише висловив свою думку щодо державного устрою Королівства Галичина!
— Ви справді радикал, пане Навотний. Називали поляків спільнотою, котра не має права на ці території.
— Хіба ви вважаєте інакше?
Вкотре за весь час Зубов відповів не відразу.
— Зараз ми з'ясовуємо не мою приватну думку з того чи іншого приводу. Є політика государя, котра не повинна розходитися з засадами роботи військового генерал-губернаторства. І є ваші переконання, котрі не помінялися з довоєнних часів. Скажіть, це ж така собі міщанка Божена Микульська посприяла тому, що ви опинилися за ґратами?
Кошовому не сподобався вираз обличчя Навотного після цих слів.
— Звідки ви...
— Ви щойно самі згадали і мене, і місце моєї служби. Знаєте, милостивий государю, з огляду на ваші завзяті антипольські настрої мене зовсім не дивує, що цугундер вам влаштувала саме полячка, — не давши оговтатися, капітан виплюнув коротко й швидко: — Де ви бачили її востаннє? Коли? За яких обставин? Між вами були стосунки раніше? Якщо так — коли і які?
Навотний провів розкритою долонею по чолу.
— То все це — через Божену?
— Ви назвали її на ім'я. Машинально. Щось підказує — свого часу ви були не зовсім чужими людьми.
— Так і є, пане капітане. Тому дозвольте не відповідати, якщо розмова не офіційна. Хочете почути все, готовий дати свідчення. Не тут і не зараз.
Клим не бачив виразу обличчя Зубова. Але чудово розумів: за інших обставин і капітанове рішення було інакшим. Тепер же почув човгання ніжок по підлозі — він відсунув стілець, підводячись з-за столу.
За його прикладом випростався і Навотний.
— У такому разі, не смію затримувати. Вас викличуть досить скоро.
Басистий кивнув, повернувся й посунув до виходу.
— Пане Навотний!
Той зупинився, повернувся.
— Ви не спитаєте, що сталося з Боженою Микульською, чому ми раптом заговорили про неї?
— З нею щось сталося?
Чергове коротке мовчання.
— Можете йти.
Навотний зник із поля зору Кошового. За мить Клим побачив Зубова — він простував до непомітних дверцят, збираючись пройти у сховок.
Та враз ззовні постукали.
Не дочекавшись дозволу, зайшов хтось черговий.
Його голос Кошовий не впізнав.
— Перепрошую, я не помилився кабінетом?
— Якщо ви пан Химич — ні.
— Так, я Зенон Химич. З ким маю честь? Хоча — так-так, я десь вас бачив і не раз! Ваш колега проводив із нами бесіди. Ви стояли поруч, углибині зали. Мовчали, слухали. Не лише мені здалися загадковою й дуже важливою персоною, я правий?
Химич говорив бадьоро, граючи, намагався сподобатися, бути дотепним, налаштувати співбесідника на свій бік по можливості швидко. Зубов повернувся на місце, а його місце в полі Климового зору зайняв новий відвідувач. Сів на стілець, не питаючи дозволу, так само, як зайшов, заклав ногу на ногу, вже за мить поміняв позу, схрестив руки на грудях.
— Я чомусь так і знав — буде сюрприз.
— Де ви бачите сюрприз?
— Перед собою.
— У моїй особі?
— Так точно! У мене нема жодних справ ані в поліцейському департаменті, ані з поліцією. Ніколи не було, пане Зубов. Мав клопіт із цензурою, постійний, через те наприкінці минулого року навіть закрили нашу газету. Щойно отримав запрошення сюди, так аж блиснуло: щось не те, Зеноне, ой, не те. Комбінація-конспірація. Ось, маємо.
— Ви робите не те, чого від вас вимагають.
— Від мене? — Химич тицьнув себе пальцем у груди.
— Від вашої спільноти російських прихильників. Самі ж пригадали: я був присутній на зібранні, коли перед редакторами та всіма, хто працює з друкованим словом, ставили чіткі, зрозумілі, як на мене, завдання. Описуються короткою фразою: не нашкодь.
— Хіба ми шкодимо?
— Ваші публікації останнього часу, пане Химич, при великому бажанні можна трактувати як ворожу диверсію.
— Ви серйозно? Ви справді так думаєте чи прочитали доповідну записку якогось вірнопідданого наклепника?
Кошовий чув: Зенона Химича важко, майже неможливо загнати на слизьке. Зараз переконався в цьому особисто. Якщо на тих двох, що були перед ним, Зубов наступав, із цим типом коса знайшла камінь: схоже, капітан змушений навіть перейти в оборону.
— Я читаю «Голосъ Народа»[32], віднедавна — особисто. Раніше на основі публікацій подібних видань для мене робили аналітичні записки. Настрої населення треба знати, а вони формуються газетами. Тепер те, що пишете ви й вам подібні, починає серйозно хвилювати.
30
... Січові стрільці — українське національне військове формування в складі австро-угорської армії, сформоване з добровольців, які відгукнулися на заклик Головної Української Ради 6 серпня 1914 і стояли під проводом УБУ. УСС були першими українськими частинами Австро-Угорщини, відібраними за національною ознакою, мали велике значення для створення військового словництва, термінології, фольклору, пісні й музики (оркестра УСС), для устійнення форми українського однострою (мазепинка).
31
Початок листопада для корпусу генерала Брусилова справді видався не найкращим... — Брусилов, Олексій Олексійович (1853—1926), російський генерал, командувач 8-ї армії, котра окупувала території Галичини та Буковини.
32
Я читаю «Голосъ Народа» — газета російського націоналістичного штибу.