Страница 11 из 47
— У меншій мірі, в меншій, — поспішив заспокоїти його Клим. — Передусім ви важливий свідок. І якщо зараз пан Зубов почне давати вам раду, клопотатися про залагодження справи перед вашим начальством у Генеральному штабі, тим часом приховувати вбивство його коханки вже стане неприпустимим. Ви даєте справі хід, сюди збігається кримінальна поліція, і право першого допиту матиме слідчий. Моя місія зводиться на пси. Бо щоб успішно, як ви хочете, провадити її, я мушу знати більше, ніж офіційні дізнавачі. І те, що свідок їм із відомих усім причин розказувати поки не буде. А досвід пана Віхури нам узагалі не знадобиться. Словом, або я говорю зі свідком і пан Марек при цьому присутній, або... — він зробив паузу, розуміючи — зараз із рівним успіхом блефує та наривається, все одно завершив: — Або повертайте мене назад у камеру, якщо вам потрібно судити когось, подібного до мене.
Зубов насупився.
Адвокатський довід негайно дав Кошовому підказку: цей капітан із тих, хто терпіти не може, коли хтось замість нього стає на капітанський місток, починає керувати й робить уже правильно.
Хоч віко сіпнулося, проте переможного блиску в очах Клим не стримав.
— Добре, — видушив із себе Зубов. — Я маю бути присутнім при допиті свідка.
— Розмові, — тут же поправив Кошовий. — Допитувати його в нас із паном Мареком нема жодних офіційних повноважень. Навряд чи пан Платов скаже нам таке, про що не говорив вам чи не хоче вас повідомити. Ваша присутність збиватиме його.
— То є так, — ствердно кивнув Віхура.
Зубов знову зітхнув, тепер уже приречено.
— Робіть, як знаєте. Але не тягніть. Самі ж кажете — мертве тіло вже й так перележало.
— Зараз трупи можуть лежати довше, навіть на виду в усіх, — вкрутив відставний комісар. — Людей частіше мордують, бо війна. Вам, панове офіцери, не треба додатково тлумачити: вбивство під час війни здебільшого злочином не вважається. А того, хто знищить більше народу особисто чи віддасть відповідний наказ, можуть урочисто нагородити.
Зубов промовчав.
А Віхура ступив до Платова, кивком змусивши його повернутися назад у спальню. Кошовий рушив за ним.
Двері причинилися.
— Ви справді думаєте, що я вбив Божену?
Сидячи на зібганому ліжку, капітан крутив головою, дивлячись по черзі на кожного з присутніх. Схоже, таки тверезів, бо один шок змінив інший. Звернувши раптом увагу на зовнішній вигляд, Платов квапливо привів волосся до ладу, взявши з креденсу черепаховий коханчин гребінь, потому застебнув кітель, обсмикнув краї. Глянувши на босі ноги, поворушив пальцями, додаючи ситуації зовсім недоречного комізму. Кинувши погляд на чоботи в кутку, заховав ступні в домашні капці.
Чоловічі.
— Ваші? — кивнув на них Кошовий.
— Хто? А! — капітан провів долонею по лицю, ніби стираючи щось невидиме. — Перевзувався, як приходив. Божена наполягала. Дуже хотіла, аби по-домашньому. Навіть коли війна... Тобто... Тим більше, що війна...
Спершу Антон Платов спробував говорити німецькою, та Клим для зручності свідка перейшов на російську, перекладаючи Віхурі швидко й точно. Відставний комісар поки відсторонився, відсунув у куток фотель, примостився в ньому, не знімаючи пальта й капелюха. Руки спершу схрестив на грудях, потім запхав у кишені, виглядаючи в затісному для своєї статури кріслі незграбно.
— Ваша коханка тримала вдома чоловічі капці, — сказав Кошовий.
— До чого тут... Куди ви хилите, пане... не знаю, як вас...
— Климентій Кошовий, — додав, подумавши хвильку. — Адвокат.
— Мені потрібен адвокат? — капітан почав заводитися. — Звідки ви взялися? Хто вас кликав? Узагалі — якого чорта тут відбувається?!
— Жорстоко вбито жінку, з якою ви мали інтимні стосунки, — спокійно пояснив Клим. — Усупереч усім правилам ваш товариш, капітан Зубов, доручив мені провести дізнавання приватно.
— А?.. — Платов кивнув на Віхуру.
— Досвідчений львівський поліцейський. Без його допомоги я не матиму правильних відповідей на деякі питання. Пане капітане, давайте відразу домовимося: друзями ми з вами бути не можемо, ворогувати з вами та всією російською армією не хочемо. Заради власної безпеки, тут і тепер. Проте, з'ясовуючи обставини цього злочину, діяти маємо намір у ваших інтересах.
— Не беріть на себе забагато, — буркнув Віхура польською.
Зрозумів Платов чи ні — хтозна. Ковзнув поглядом на відставного комісара, видихнув, зосередився на Кошовому.
— До ваших послуг. Прошу сідати.
Примостивши навпроти капітана стілець, Клим осідлав його, своє пальто для зручності розстебнув, капелюха збив набакир.
— Почнемо спочатку. У помешканні жінки, з якою ви мали інтимний зв'язок, уже знайшлися чоловічі капці. Бачу, добротні, та не нові. Отже, куплені не спеціально для вас. Одруженою Божена Микульська, здається, не була. Розлученою — так само. Вас не здивували оці капці в оселі молодої панни?
Перш ніж відповісти, Платов підвівся, важко видихнувши при цьому, взяв напівпорожній графин, налив у склянку води, жадібно випив, облизав сухі губи.
— Ні. Чесно кажучи, не сушив цим голову.
— Даруйте за те, що скажу, бо можу образити вас... Ви в панни Божени навряд чи були першим чоловіком.
Капітанові очі блиснули вогнем, та він стримався.
— Це правда. Не бачу тут нічого... розумієте... такого...
— Я теж, — кивнув Клим. — Проте бачу інше: ви в панни Микульської були не першим мужчиною, але й не першим коханцем, котрий отак, запросто, приходить сюди, перевзувається в капці, сидить у фотелі, на ліжку тощо. Мав нагоду вести чимало кримінальних справ побутового характеру. Відставлені чоловіки, екс-коханці, навіть жінки, колишні дружини й коханки, — це надзвичайно ревнива публіка.
При цих словах Віхура заворушився, збираючись щось додати. Та враз мотнув головою, відвернувся до вікна.
— То ви, пане Кошовий, по капцях дійшли висновку, що вбивця — колишній коханець? — стрепенувся Платов.
— Не лише. Жертва відчинила двері та впустила вбивцю без боязні.
— Їй погрожували, — мовив раптом капітан.
Тепер Віхура насторожився, подався вперед, обмінявся швидким поглядом із Климом. Той теж випростався, став урівень із Платовим, не запитав — виплюнув:
— Хто? Коли? Як?
— Божена жалілася. Кілька разів, двічі або тричі за короткий час. Підкидали записки, били вікна. Зволите побачити в залі. Я дивом розшукав у цьому місці скляра, аби замінити потрощене. Не затикати ж подушкою...
— Інші затикають, — кинув Віхура, зиркнувши на капітана з-під капелюха.
Клим і собі не стримався.
— Ви чудово розумієте, чому в королівському місті зараз неможливо знайти не лише скляра, а й іншого ремісника, — і тут же перескочив до ближчої теми: — Записки зберегли?
— Хотів віднести, куди слід.
— Наприклад?
— Поліція. Чи контррозвідка....
— Думаєте, там перейнялися б погрозами, які отримує львів'янка, котра спить з офіцером ворожої армії?
Платов знову спохмурнів.
— Як на людину, котра ходить по линві, ви вже забагато собі дозволили, пане Кошовий.
— Але картина виглядає саме так! — відповів Клим жорстко. — Поки історія не виходить за межі вашого інтимного життя, військова контррозвідка в неї не влізе. Лишається поліція. Чому справді не пішли туди?
— Божена не бачила сенсу. Порвала й спалила, по всьому.
— Нехай так, — повів плечима Кошовий. — Зате маємо дуже цікаву картинку, яснішу, ніж навіть півгодини тому.
— Поясніть, — це сказав Віхура.
— Вбивця мав бути не просто добрим знайомим, а близькою, довіреною особою, аби панна Божена, котрій погрожували вже не раз, впустила його без страху. Маємо доволі вузьке коло підозрюваних, панове.
— Нема ще жодного, — буркнув Платов.
— З'ясуємо, з ким ваша коханка мала тісні стосунки, не конче інтимні, — матимемо кандидатів. Навряд станом на теперішній час їх може бути забагато.
— Чому? — стрепенувся капітан.
Клим не стримав посмішки.