Страница 15 из 49
Вона думала про інше. Тієї миті, коли літак одірветься від землі, лейтенант Юлія Туманова зникне, перестане існувати. Начебто й не було її. Вона перевтілиться, стане іншою, не такою, як була хвилину тому. В літаку сидітиме зовсім інша дівчина… Така професія розвідника. Вона не може передбачити, що станеться з нею в повітрі над територією, захопленою противником, як не може передбачити й того, що чекає на неї. Треба бути готовою до всього.
У своїх думках вона вже була там. Як завжди в таких випадках, хотілося прискорити плин часу й почати діяти негайно.
Юлія Туманова була дівчиною сміливою, уміла переборювати, підкоряти своїй волі те стихійне почуття страху, цілковита відсутність якого навряд чи взагалі можлива. Досвід багатьох небезпечних завдань підказував, що попускати віжки не можна, що почуття страху позбавляє людину здатності приймати вірне рішення, а це ще збільшує небезпеку.
В думці у Туманової промайнули всі події останнього часу,
… Розвідник Ковальчук три тижні тому викинувся вночі з парашутом під Борисовим і приземлився вже мертвим: його скосила в повітрі ворожа куля. Радистка Віра Серебрякова, яка стрибнула навесні цього року під Черніговом, спустилась на мінне поле і вмить загинула. Молодшого лейтенанта Остапенка парашутом віднесло в розташування фашистського концентраційного табору. Він упав на колючий дріт, повис на ньому й, оточений ворогами, застрілився.
А хіба думали Ковальчук, Серебрякова і Остапенко, йдучи на завдання, що вже ніколи не вернуться?
Переживання Туманової ніби оберталися по колу: секунди якоїсь невизначеної слабості чергувалися з моментами твердої рішучості.
Підсвідомо Юля відчувала, що вона знайде в собі снагу і твердість. І це відчуття було найважливішим.
— Ти не заснула? — запитав капітан, провівши рукою по її волоссю.
— Що ти! Який тут сон! — посміхнулась Юля.
Дмитрієвський стиснув їй руку. Він вклав у цей потиск усе: своє кохання, свою повагу до її скромної мужності і все-таки запитав:
— Не боїшся?
— А коли й боюся, то не скажу.
— Розумію тебе, Юленько, і про одне прошу: будь обережна, перевіряй і вивіряй кожен свій крок, перш ніж його зробити. Адже ти єдина в мене на світі, У, тебе є я, брат, мати, а в мене нікого.
— Одна… одна… — повторила Туманова, — А як ти називав мене, коли я стала працювати у вас? Пам'ятаєш?
— Пам'ятаю. Недотепа, Але ж ти й справді була тоді нетяма, з усього дивувалася, не розуміла, як треба хитрувати з ворогом, як обдурювати його.
— А зараз?
— Ну, а зараз — дотепа! Зараз ти розумниця. Але й розумники мусять бути обережними,
— А ти в думках допомагатимеш мені?
— Питаєш! — жваво і ніби обурюючись, гаряче вигукнув Дмитрієвський. — Ти знаєш, що я робив, коли взимку з-під Сухініч ти сама полетіла в тил? Я весь час був з тобою, я стежив за тобою, лічив хвилини, години, дні й ночі. Пригадуєш, незадовго до твого відльоту ми ходили в ліс? Так ото коли ти полетіла, я місця собі не знаходив. Удосвіта, до початку роботи, стану на лижі й по твоєму сліду туди, в ліс. Стоять ті самі засніжені ялини, під якими проїжджали ми, видніються дві смужки від твоїх лиж, я йду по них сам-самісінький, а здається мені, що ти йдеш поруч. А потім вернусь у ту хату, де ти жила, на околиці Сухініч, і дивлюся на твою фотографію. І спати не можу, і ввижається мені всячина. Або серед ночі біжу до радистів, чи немає від тебе вісточки…
З боку палатки чергового по аеродрому почулись голоси, і Дмитрієвський замовк. Він повернув голову й угледів промінчик ручного ліхтарика, що прошпилив гострою смужкою темряву.
— Ідуть, — сказав вій. — Треба вставати!
Обоє підвелися. Дмитрієвський звалив собі на плечі парашут. Юля накинула маскувальний халат і взяла н руку невеликий речовий мішок.
— Давай попрощаємось, Андрійку…
У темряві капітан не міг помітити, як бистрокрила посмішка на мить осяяла суворе Юлине обличчя. Вільною рукою він пригорнув дівчину до своїх грудей і міцно поцілував у губи, в очі, в лоба.
— От і добре, — тихо промовила Туманова. — Не забувай і читай твоє улюблене «Жди мене, і я вернусь», — пожартувала вона.
Капітан хотів ще раз пригорнути її, але тільки міцно потис руку. Голоси і кроки наближалися. Намацуючи дорогу, зрідка блимав гострим промінчиком ручний ліхтарик.
Підійшли Бакланов, командир авіаполку, черговий по аеродрому, пілот, штурман і моторист.
Як настрій? — весело поцікавився пілот.
В нормі, — спокійно відповіла Туманова.
Штурман взяв у капітана парашут, наблизився до неї і сказав:
— Ану, давайте я обряджу вас…
Юля зразу ж стала якоюсь незграбною, схожою на ведмежа, здавалось, понижчала.
Пілот і штурман наділи шоломи й полізли до своїх кабін. Моторист попрямував до гвинта.
— Ваші руки, люба, — звернувся Бакланов до Туманової. — От так. Ач, гарячі які! Що то молодість! Хвилюєтесь?
— Та ні, я б не сказала, — посміхнулась Туманова.
— Бережіть себе, — сказав Бакланов. — Тримайте зв'язок. Пам'ятайте, що серцем, помислами і душею ми будемо з вами. І ще ось що… — додав Бакланов, одводячи Туманову вбік. — На особистому зв'язку в Чорноп'ятова перебуває німець-антифашист. Це абсолютно надійна людина, про яку ми поки що нічого не знаємо: ні прізвища, пі клички, ні того, де і ким працює. Відомості про нього Чорноп'ятов боявся довірити навіть шифру і радіо. І це правильно. У таких справах рискувати не можна. Я прошу вас, коли зустрінетеся з Григорієм Опанасовичем, розпитайте докладніше про цю людину і гарненько запам'ятайте.
— Розумію. Все зроблю.
— От і чудово, — схвалив Бакланов.
Він ще раз потиснув їй руку і допоміг залізти в літак. Туманова засовалась у тісній кабіні, намагаючись зручніше вмоститись, звісила через борт руку й погукала:
— Капітане!
— Я тут! — відгукнувся той і ступив до неї.
Вона непомітно для інших погладила його своєю маленькою долонею по щоці й тихо сказала:
— Все буде гаразд!
Дмитрієвський стиснув їй руку.
Гвинт прокручувався спершу знехотя, із зусиллям, з якимось упертим небажанням, потім раптом свиснув і завертівся райдужними колами.
Проводжаючі відступили вбік.
Пілот дав газ, розвернув тремтячу машину майже на місці й послав уперед. На старті він зупинив її.
Проводжаючі збилися в купу і дивилися вслід. Дмитрієвський прикусив губу і махнув рукою, хоч добре розумів, що Юля не бачить його.
На старті спалахнув голубий вогник і погас, і тієї ж миті безліччю крихітних вогників означилася злітна доріжка.
Заревів мотор. Могутня повітряна хвиля підняла куряву. Літак рвонув з місця й злився з нічною темрявою.
— Двадцять три години сім хвилин, — промовив Бакланов, глянувши на годинник.
На дев'ятнадцятій хвилині на висоті тисяча шістсот метрів літак наблизився до лінії фронту. Штурман показав рукою вниз. Туманова звісила голову, але нічого не побачила. І так щоразу. Коли б вона не літала, на передньому краї панували тиша і спокій, і навіть не вірилось, що там, під тобою, внизу, сховані в окопах і траншеях, сидять принишклі люди, ладні кожної хвилини відкрити вогонь.
Нараз ворожий прожектор пронизав небо скісним променем. Пілот миттю збавив газ, і рокіт мотора стих. Гвинт майже безшумно розсікав повітря. Але на якусь долю секунди пілот, видно, спізнився. Сліпучий промінь прожектора вчепився в літак і повів його. І відразу ж загуркотіли зенітки. Пілот звалив машину на ліве крило, і вона так швидко ковзнула вниз, що Туманову притисло до правого боку кабіни.
Вогняний стовп світла розгублено заметався вже десь праворуч: жертва вислизнула з його цупких пазурів.
Тумановій спав на думку нещодавній епізод, коли німецький бомбардувальник, засліплений трьома радянськими прожекторами, не зміг втекти і врізався у землю. Вона розуміла: зараз усе залежить від уміння пілота.
Машину качало з борту на борт, наче пароплав од удару великої хвилі; попереду світлими віхтиками позначилися розриви зенітного снаряда. А знизу вгору, несучи смерть, до літака жадібно квапились вогняним пунктиром жовті, зелені й червоні кулеметні черги. Щось нудотне й задушливе підступало до горла.