Страница 29 из 31
(Громадянин Інайн Древівіан, вік 43 роки, професія — державний службовець. Вузьколиций чоловік з примруженими очима, втомлений і завчасно постарілий).
— Добрий день, сер. Отже, ви перебуваєте на урядовій службі?
— Правильно.
— Це державна чи федеральна служба?
— Та й та.
— Розумію. І як довго ви служите?
— Близько вісімнадцяти років.
— Добре, сер. Може, ви скажете мені, в чому полягають ваші обов’язки?
— Будь ласка. Я — Начальник Таємної Поліції.
— Ви… о, розумію, сер. Це дуже цікаво. Я…
— Не тягніться до променевика, екс-громадянине Баррент. Будьте певні, він не діятиме поблизу цього будинку. А якщо ви дістанете його, то зашкодите собі.
— Яким чином?
— У мене є чим захистити себе.
— Звідки ви знаєте моє ім’я?
— Я знаю про вас все, відколи ви ступили на поверхню Землі. Отже, як бачите, ми таки щось уміємо. Але давайте поговоримо про це в приміщенні. Заходьте.
— Я б утримався від цього.
— Боюся, вам доведеться скористатись запрошенням. Заходьте, я вас не вкушу.
— Мене заарештовано?
— Ні в якому разі. Ми просто трохи поговоримо. Сюди, сер, ось так. Влаштовуйтесь, як вам зручно.
РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ
Древівіан завів його до просторої кімнати, оббитої панелями горіхового дерева. Меблі пасували стінам: важкі, з чорного дерева, вкриті лаком і вишуканим різьбленням. Високий рівний стіл видавався антикварною річчю. Одну стіну закривав важкий вицвілий гобелен із зображенням мисливської сцени.
— Вам подобається? — поцікавився Древівіан. — Все це зроблено нашими руками. Дружина скопіювала гобелен у Музеї Метрополітен, двоє синів виготовили меблі. Вони хотіли зробити щось старовинне, в іспанському дусі, але трохи зручніше, тому довелося подекуди модифікувати форми. Мій особистий внесок невидимий. Я фахівець з музики періоду барокко.
— У вільний від роботи в поліції час, — зауважив Баррент.
— Так, у вільний час, — Древівіан відвернувся від Баррента й задумливо поглянув на гобелен. — Про поліцію ми ще поговоримо. Скажіть спершу, що ви думаєте про цю кімнату?
— Вона чудова.
— Справді? Ну?
— Та… я не суддя.
— Ви повинні бути суддею. У цій кімнаті вся цивілізація Землі в мініатюрі. Скажіть щиро, що ви про неї думаєте?
— Вона ніби позбавлена життя, — промовив Баррент.
Древівіан обернувся до Баррента й усміхнувся:
— Так, ви обрали влучне слово. Я б радше назвав її річчю в собі. Це кімната високого статусу, Барренте. Скільки зусиль пішло на поліпшення стародавніх стилів. Моя родина відтворила шматочок іспанської минувшини, тоді як інші відтворюють історію Майя, стародавньої Америки чи Океанії. І все-таки порожнеча впадає в око. Наші автоматизовані заводи рік у рік виготовляють одну й ту саму продукцію. А що у всіх однакові речі, то ми відчуваємо потребу змінити готовий вироб, прикрасити його, виразити себе в ньому, зрости у власних очах. Ось як воно на Землі, Барренте. Наша енергія та вміння витрачаються безглуздо. Ми виготовляємо старі меблі, піклуємося рангом і статусом, а тим часом ніхто не обстежує й не завойовує далекі планети. Ми вже віддавна нікуди не рухаємось. Стабільність призвела до застою, і ми йому підкорилися. Ми так соціалізувалися, що особистість замкнулася на себе — її відвертали від будь-якої корисної мети. Гадаю, ви пересвідчилися в цьому за час свого перебування на Землі?
— Так. Але я не сподівався почути ці слова з вуст начальника поліції.
— Я незвичайна людина, — трохи насмішкувато мовив Древівіан. — А таємна поліція — незвичайна установа.
— Вона повинна бути напрочуд ефективною. Як ви довідалися про мене?
— Ну, це було досить просто. Більшість землян виховують так, щоб вони відчували небезпеку. Адже така нам дісталася спадщина. Майже всі люди, з якими ви зустрічалися, спостерігали вашу чужорідність. Ви виділялися, немов вовк поміж ягнят. Вони негайно повідомляли мене.
— Зрозуміло, — відгукнувся Баррент. — А що тепер?
— Насамперед я хотів би, щоб ви розповіли мені про Омегу.
Баррент розповів Начальникові Таємної Поліції про своє життя на планеті в’язнів. Древівіан кивнув із легкою усмішкою на вустах.
— Так, саме цього варто було сподіватися. Те саме відбувалося колись в Америці й Австралії. Звісно, є відмінності: ви цілком ізольовані від своєї батьківщини. Але у вас є те саме люте завзяття, та сама рішучість і безжальність.
— Що ви збираєтеся робити?
Древівіан знизав плечима.
— Яка різниця. Мабуть, я міг би вбити вас. Але це не зупинить вашу групу на Омезі, й вона знову посилатиме сюди своїх шпигунів або захопить тюремний корабель. Як тільки омежці розпочнуть дії, вони враз відкриють правду.
— Яку правду?
— Я думав, що ви вже здогадалися. Земля не воювала майже вісімсот років. Ми не знаємо, як це робиться. Сторожові кораблі навколо Омеги — то сама видимість. Вони повністю автоматизовані, їх запрограмували відповідно до умов, що існували кількасот років тому. Рішучий штурм — і ви захопите корабель, а тоді й решта будуть ваші. Після цього ніщо не завадить омежцям повернутися на Землю, а там ніхто не чинитиме їм опору. Ось чому в’язням, яких висилають звідси, стирають пам’ять. Якби не це, вразливість Землі була б занадто явною.
— Якщо ви усвідомлюєте становище, тоді чому ваші керівники нічого не роблять?
— Спочатку ми хотіли щось зробити. Але самого бажання замало. Ми воліли не помічати таку можливість. Здавалося, status quo триватиме вічно. Не хотілося думати про день, коли омежці повернуться на Землю.
— А що робитимете ви особисто і вся ваша поліція?
— Я теж тільки видимість, — мовив Древівіан. — У мене немає поліції. Посада Начальника Поліції вважається суто почесною. Вже майже сто років не виникало потреби вдаватись до поліції.
— Вона вам знадобиться, коли омежці повернуться додому, — зауважив Баррент.
— Так. Знову будуть злочини й інший клопіт. Але, на мою думку, остаточний сплав вийде вдалий. В омежців є завзяття, прагнення сягнути зірок. Земля трохи заспокоїть вас і наверне до творчості. Байдуже, який буде наслідок, єднання неминуче, Ми занадто довго жили вві сні. Потрібен жорстокий струс, щоб пробудити людство. — Древівіан підвівся. — А тепер, коли долі Омеги та Землі, здається, вирішені, чи не бажаєте освіжитися?
РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДЕВ’ЯТИЙ
Начальник поліції допоміг йому відправити повідомлення на Омегу з черговим кораблем. У ньому Баррент розповів про становище на Землі і вимагав негайних дій. Покінчивши з цим завданням, Баррент міг приступити до пошуків судді, котрий покарав його за злочин, якого він не скоїв, а також донощика, котрий виказав його судді. Баррент гадав, що, знайшовши цих людей, він поновить утрачену частку пам’яті.
У нічному експресі до Янгерстуна відпочити він так і не зміг — його мучили якісь підозри, навіяні його попереднім омезьким досвідом. Десь має бути розгадка цієї запаморочливої простоти. Можливо, вона чекає на нього в Янгерстуні.
Він був на місці ще вдосвіта. Рівні ряди будиночків були точнісінько такі, як і в інших містах, але Барренту вони видавались незвичайними, до болю знайомими. Він пам’ятав своє місто: одноманітні будиночки мали для цього свій чар і привабу. Він народився й виріс у цьому місті.
Ось магазин Гротмейєра, а через дорогу — дім Хевнінга, він найкраще в окрузі вмів обставляти інтер’єри. Он там жив Біллі Хевлок, його найкращий друг; вони разом мріяли стати зореплавцями і товаришували й після школи — аж поки Баррента заслали на Омегу.
Ось і дім Ендрю Теркалера. А трохи далі його школа. Він пригадав шкільні заняття. Тепер він пам’ятав, як вони щодня ходили на закриті уроки, але, що ж там вивчали, і далі залишалося таємницею.
Тут, біля двох велетенських в’язів, було скоєно вбивство. Баррент підійшов до цього місця й пригадав, як усе сталося. Він вертався додому. Звідкілясь іззаду долинув крик. Баррент обернувся й побачив, як вулицею побіг чоловік — Ілліарді — і щось кинув йому. Баррент інстинктивно схопив цей предмет і виявив, що тримає в руках заборонену зброю. Пройшовши кілька кроків, він побачив перекошене смертю обличчя Ендрю Теркалера.