Страница 31 из 70
— Я рада вас бачити, сеньйоре професор, — мовила жінка на Крутоярове привітання.
Їй одразу сказали про Тумаяуа.
— Хлопець тут, з вами? Він живий? — перепитала. — Покличте його!..
В голосі жінки вчувалися і радість, і нетерпіння. Її можна було зрозуміти. Адже з хлопцем вона пройшла он яку дорогу через льяноси, болота, таможні кордони. Він її оберігав, був їй за охоронця, був проводирем, коли настав час повернутися на батьківщину.
Гукнули хлопця через відчинені двері.
Було чути, як стишувалися оберти мотора, як гамувалося дрижання ланчії. Нарешті мотор зовсім змовк, і в тиші, що настала, долинув лагідно-монотонний плюскіт хвиль за бортом. Капітан Пабло підводив судно до причалу.
Тут увійшов молодий індіянин, переступив поріг і став біля самих дверей, не наважуючись наблизитися до сеньйори. В миготливому світлі його широке вилицювате обличчя здавалось геть чорним. Склавши на грудях руки, юнак мовив:
— Я слухаю сеньйору.
Руки Тумаяуа ще міцніше притиснулись до мускулистих грудей. Ніздрі роздулися. У всій постаті його була рішучість, відданість і готовність до самопожертви.
Сеньйора Ернестіна кілька секунд уважно роздивлялася хлопця, ніби пересвідчувалась, чи й справді це її вірний Тумаяуа, друг її брата Орнандо, якому можна було довірити все, навіть життя.
Звичайно, це був Тумаяуа.
І тоді вона попрохала, щоб їх залишили наодинці.
Крутояр, Бунч та Самсонов вийшли з капітанської каюти.
Зоріло небо. На березі снували невиразні тіні, але жодна з них не наближалась до корабля. Капітан Пабло з Сильвестром пришвартували “Голіаф”.
Крутояр задумливо дивився на морок ночі. Як зустріне їх ця земля? Якими грізними таємницями вразить їх, чим заполонить їхні серця, приверне до себе їхню увагу? І чи знайдуть вони на ній справжніх друзів, котрим би могли довірити свою долю? Треба було вирішувати, як просуватиметься експедиція далі.
Професор тихо сказав Бунчеві:
— Здається, звідси почнеться найважче. Капітан Пабло розповів мені, що в індіянських селищах біля гори Комо з’явився якийсь білий чужинець. Можливо, це і є голландець.
— Але ж до Комо треба пробиратися непролазними хащами, — буркнув Бунч.
— Які б не були ті хащі, але справа порятування Ван-Саунгейнлера вимагає від нас рішучості.
Тихо рипнули двері. На порозі капітанської каюти з’явився Тумаяуа, В світлому прямокутнику було видно різко окреслений профіль його голови, широкі груди. Він хотів щось сказати, але враз схилив голову і швидко пішов на корму, збіг на трап і за мить був на березі.
Професор ступив крок до дверей, та Бунч затримав його.
— Зачекайте тут, Василю Івановичу, я зайду сам. І ви, Ілля Григоровичу, теж зачекайте. — З незвичайною для нього рішучістю Бунч попрямував до каюти.
Сеньйора Ернестіна лежала без пам’яті. На губах виступила кривава піна. Жінка тихо марила.
Під стіною біля її ніг згасла свічка. Кволий вогник пручався, ніби невидима рука намагалася задушити його.
Невже й сеньйора Ернестіна мала згаснути, як оцей вогник?
Лікар схилився до грудей хворої. Кого вона кликала собі на допомогу? Що за люди мали йти з нею пліч-о-пліч? Імена були дивні, незнайомі, вона вимовляла їх з тремтінням, з радісною напругою. Часом наказувала, гнівалась, підвищувала голос. Тоді її груди починали зніматися швидко й гаряче.
Раптом Бунчеві здалося, ніби він почув знайоме слово, знайому назву. Він не повірив. Весь завмер у напрузі. Випадковість! Звідки їй знати про ту загадкову гору, до якої вони прагнуть дійти? А може, в неї своя мета? Ось же зараз скривавленими, неживими вустами вона прошепотіла грізне, невідоме слово. Промовила його як сигнал. Кинула в темінь комірчини і разом з ним ніби видихнула половину свого життя.
— Василю Івановичу! — покликав Бунч професора і пошепки розповів йому все, що почув з уст пораненої.
— Невже? — Крутояр був вражений не менше за Бунча.
— Та ви прислухайтесь самі. Ось зараз… Говорить по-іспанському, я не розумію… Чуєте? Чуєте?
Крутояр припав до ліжка. Просто на нього дивилися великі, невидющі очі. Губи шепотіли хапливо і плутано:
— Комо… Комо… Перший сигнал… Друзі мого батька, милі мої, хороші мої… Повітря мені! Дайте повітря!..
Свічка згасла. Маленька капітанова каюта стала ще тіснішою.
— Вона задихається, — сказав професор. — Відчиніть двері.
— Двері відчинені, - відповів Бунч.
— Допоможіть їй чим-небудь, Кириле Трохимовичу.
— Я зробив усе, що міг. Я віддав усе…
Вони вийшли з капітанської каюти. В тісній комірчині вже дихала смерть. На відкритій палубі було легше.
— Де капітан Пабло?
— У трюмі.
— Ви звернули увагу, Кириле Трохимовичу, як сельва пригнічує людей? Цей по-своєму добрий капітан Пабло був колись відчайдушним хлопцем. Сміливий вакеро, помічник повстанців і герой усіх річкових трас. А тепер його наче підмінили. Невже люди, які живуть на цих землях, втрачають мужність, волю до боротьби, до протесту?
— Вам, Василю Івановичу, краще про те знати. Ви етнограф, народознавець, вам і карти в руки.
— Не кажіть, не кажіть, колего, ви все прекрасно розумієте.
З берега долинув жалібний звук гітари. Здавалося, то сама ніч у журливій мелодії виливала свою одвічну скорботу.
— Як ви гадаєте, Кириле Трохимовичу, — озвався Крутояр, — сеньйора ще прийде до пам’яті?
— Хтозна…
До них підійшов Самсонов, приклав до губів палець, ніби до чогось прислухаючись.
Між високими пальмами на березі почувся стукіт коліс. Невеличкий візок, запряжений віслюком, підкотив до самого причалу. Дві постаті наблизились до “Голіафа”.
— Гляньте, Тумаяуа! — перший упізнав індіянина географ. — А на візку, здається, хтось лишився.
Тумаяуа перебіг по хисткому трапові на палубу й одразу ж зайшов у каюту до пораненої.
— Чортзна-що вони надумали! — захвилювався Бунч. Самсонов хотів було втрутитись:
— Я піду туди. Знаю я цих індіян. Без нас вони можуть зробити з нею що завгодно!
— Вони зроблять для неї більше, ніж ми, — втихомирив друзів професор. — Бачите, вони виносять її на берег. А ви, мабуть, гадали, що сеньйора Ернестіна лишиться на “Голіафі” й попливе назад до Сан-Феліса?
Метушливий капітан Пабло, бурмочучи молитви, допоміг індіянину покласти жінку у візок. Коли візок нарешті рушив, капітан кинув йому навздогін:
— Хай вас захистить свята діва Аточська!
Пабло дістав люльку й запалив її. його сухорляве обличчя зарожевіло в пітьмі. Він важко закашлявся і вже сам до себе пробурмотів:
— Хай їм буде щастя!
Тим часом візок котився безлюдною вулицею маленького селища. На високих сваях обабіч дороги, немов заворожені живі істоти, темніли будиночки.
Ліворуч од візка йшла жінка. Це була стара мулатка Мерфі, колишня служниця в домі доктора Коельо. Тумаяуа прийшов до неї серед ночі. Він знав, що тільки вона може допомогти пораненій сеньйорі. До мулатки Мерфі індіянина послала сама Ернестіна. Власне, перше ніж прийти в дім мулатки, Тумаяуа оббіг усе селище, шукаючи якогось Педро Россаріо, старого робітника з каучукових розробок Себастьяна Олів’єро. Але дім Россаріо був замкнений.
Тоді індіянин подався шукати дім мулатки Мерфі. Перед від’їздом за кордон юнак кілька разів приходив до старої жінки й тепер швидко розшукав знайому будівлю. Мерфі перелякалась, побачивши перед собою схвильованого хлопця. Вона слухала його гарячковий шепіт, його плутані пояснення і ніяк не могла збагнути, чого він хоче від неї. Тумаяуа оповідав про поранену сеньйору, про поліцію, яка може натрапити на її слід, про напад на “Віргінію” і про великодушних рятівників з “Голіафа”. Він хапав стару жінку за зморшкувату руку і благав не залишити їх у біді. Мерфі все зрозуміла. Індіянин говорив про сеньйору Ернестіну, її дорогу Ернестіну, малятко з чорними оченятами; дівчинку, біля якої вона провела стільки безсонних ночей в домі доктора Коельо.
Стільки років не бачила вона Ернестіниі Після того як молода сеньйора вийшла заміж і виїхала з країни, Каріоко Коельо відіслав мулатку до родичів на Ріо-Оскуро. Там вона й жила самотою, вже й не думаючи, що коли-небудь може з’явитися посланець од сеньйори Ернестіни.