Страница 30 из 70
Остання ніч на “Голіафі”
“Голіаф” підходив до селища каучеро. Вечірні сутінки огортали ріку. Нагріта за день вода злегка парувала.
Форштевень судна обережно розрізав хвилі. Досвідчена рука капітана Пабло лежала на штурвалі. Кожним своїм нервом Пабло відчував рух “Голіафа”. Найменший поштовх суденця гостро віддавався в серці старого капітана.
Клята річка! Капітан нервував. Зараз можна було врізатись у столітню деревину й біля причалу засісти так, що потім не порятує і сама мадонна. О, як не любив капітал Пабло верхів’я цієї річки! Швидше попрощатися з добрими радянськими сеньорами і вирушити назад, до свого рідного Сан-Феліче. Досі в його душі жили картини тієї ночі, коли спалахнула пожежа на ланчії “Віргінія” і так жахливо, так несподівано пропав маленький сеньйор Олесь. Що тоді було на “Голіафі”! Свята мадонна, що тоді діялося на його кораблі!
Коли остаточно з’ясували, що хлопця нема, що перетрушено весь кораблик, але його ніде ані сліду, зник, наче впав у воду, у річку, втонув, загинув, — тоді ці нещасні росіяни (інакше їх назвати в думці капітан Пабло не міг!) зібралися на свою нараду під тентом, засвітили великого ліхтаря і почали затято сперечатися, як бути далі.
— В мене є пропозиція, — почав Ілля Самсонов, — негайно причалити до берега й обшукати всі навколишні хащі. Він має бути десь тут…
— Він чи його тіло? — похмуро перепитав Василь Іванович, який страждав у ці хвилини неймовірно.
— Я не думаю, що Олеся вбили, — ніби став виправдуватися Самсонов, — Якби, припустимо найгірше, комусь хотілося знищити нашого абсолютно безневинного хлопчика, то нащо було забирати його звідси? Його, пробачте, ліквідували б тут, і ми б уже знайшли його останки. Але його немає. Отже, він просто зник. Себто… не просто, його очевидно… ну, коротше, я можу собі тільки уявити, і тому гадаю, що огляд місцевості може дати деякі виразні наслідки… — Вкрай вибалакавшись і, певне, збагнувши несерйозність своєї пропозиції, Самсонов замовк і опустив голову.
Тоді голос подав обережний Бунч. Лікар Бунч волів дивитися на всю цю болісну історію з погляду чисто медичного. Хлопчик зник, його немає на кораблі, його немає ніде поблизу, і тому зараз належить найперше встановити: живий він чи ні? Заподіяно йому тілесну травму чи не заподіяно? На думку доктора Бунч а, поки що Олесеві не зроблено нічого лихого, бо ніде не виявлено ні слідів крові, ні ошмаття одежі, ні — ще гірше — мертвого тіла. Таким чином, Олеся, очевидно, захопили і вивезли звідси. З якою метою — сказати важко.
Для Василя Івановича, однак, нічого неможливого тут не було. Все стало ясно йому чи починало прояснюватися ще тоді, коли Олесь розповів їм, як підступний Фернандо хотів одурманити його своїм чаклунським пійлом і замкнув його в каюті. І те, що сталося зараз, просто останній акт драми.
— Ми можемо його шукати, можемо не шукати, нічого не зміниться, — констатував незаперечним тоном професор Крутояр. — Бо тут, друзі мої, йдеться вже не про Олеся, а про нашу експедицію в цілому. Як це не звучить гірко, а в моїх, батькових вустах навіть аморально, ми повинні зізнатися собі, що ми безсилі. Можливо, вранці дещо з’ясується.
— Про що ви говорите? — досить грубо кинув Самсонов, якого навіть образила отака, скажемо прямо, байдужість Василя Івановича до долі свого зниклого сина. — Ви хочете, щоб ми згодилися на ваші песимістичні висновки. Ви хочете, аби ми просто лягли в свої гамаки І чекали ранку. Ви вважаєте це гуманним…
— А що вважаєте гуманним ви, мій молодий друже? — спалахнув раптом професор Крутояр.
— Боротися! Діяти! Облазити всю сельву, всі кущі…
— Всю сельву не облазить навіть армія в десять мільйонів чоловік. Шукати зараз мого сина — це все одно, що шукати оту саму голку в сіні, про яку говорять усі прислів’я світу. А якщо говорити серйозно, нам залишається тільки одне: дочекатися дня й тоді зажадати від місцевих властей прямої відповіді: чого вони хочуть від нас? Повернення? Відмови від нашої рятівної місії? Звертання до пана президента про допомогу? Навіть дурневі ясно, що нас грубо й брутально шантажують. Об’єктом шантажу став, на жаль, мій син Олесь. Мета шантажу… ось її і слід найперше з’ясувати. Коли ми дізнаємося про все, я гадаю, що висновок може бути тільки один… — Професор завагався. — Ви самі розумієте, який має бути висновок.
— Так, висновок один — припиненння нашої експедиції, - вигукнув Бунч. — Звичайно, за умови, що хлопчик повернеться живий і здоровий…
У палких розмовах минула ніч. Далеко над краєм сельви почало братися до світання, річка запарувала, тонкий серпанок туману завис над густими кущами в березі. Попри всю збудженість і весь біль втрати людей стало хилити до сну. Це вже був навіть не сон, це була якась велетенська сила тяжіння, що впала на них і придавила до гамаків, до непорушної ланчії, яка обезволила всіх, забрала у кожного волю, свідомість, бажання думати і діяти.
Сон був нетривкий, якихось півгодини, може, й того менше, бо й сонце ще не встигло виткнутися з-за далекої смуги сельви, не встигло забарвити багрянцем спокійне плесо ріки, як раптом внизу почулося скрадливе плескотіння весел, якесь перешіптування, далі пролунав обережний стук піроги об суденце, відтак над бортом з’явилися брунатні руки, брунатне обличчя, і ось уже на дощаному покритті палуби стоїть Олесь.
Ті, що поставили його на кораблик, вмить зникли, плюскіт весел розтанув, велика передранішня тиша оповила світ. Олесь постояв хвилю, певне, не знаючи, що йому далі робити, зробив крок у бік тенту, побачив в гамаках свого батька, Бунча й Ілька, наблизився тихцем до них, стягнув з ніг свої сандалети, обережно ліг у свій гамак і одразу ж поринув у теплу гойдливу хвилю сну.
А вранці… Що було вранці, можна собі тільки уявити. Капітанові Пабло досі береться теплим щемом горло, як він згадає оте раптове пробудження його пасажирів, отой радісний галас, сміх, борюкання (борюкалися, ясна річ, Олесь з Самсоновим!) і потім раптом тишу, що запала, коли Олесь, прийшовши до тями і вгамувавши перший голод — їжі перед ним навалили на стіл цілу гору! — розповів про пережиті ним нічні пригоди.
Добрі, мужні сеньйори, думав, стоячи за штурвалом, капітан Пабло, мадонна врятувала їхнього хлопця. Тепер вони могли повертатися назад. Принаймні він, капітан Пабло, вчинив би тільки так. Але ці диваки, мабуть, з іншого тіста. Добряче поснідавши і все обміркувавши як слід, вони вирішили: експедицію продовжувати! Але тепер бути обачними, бути твердими і дисциплінованими. З жартами пора покінчити. З дитячими витівками та іграми — теж. У найближчому порту вони дають телеграму в ООН, телеграму генералові Батісу, і хай світ знає, за яких умов професор Крутояр здійснює свою високу рятівну місію.
І раптом згадали: у них на кораблі тяжко поранена жінка. Тепер можна й погомоніти з нею.
Бунч привів своїх друзів до сеньйори. Та лежала в гамаку, безсила, якась маленька й худа, немов десятирічне дівча, і тільки очі її світилися невгасимим вогнем. Такі очі запам’ятовувались на все життя. Великі і глибокі, сповнені невимовного страждання.
Професор дивився на сеньйору й мимохіть милувався нею. Так ось вона яка, ця прекрасна, мужня жінка! Тепер вони знали її ім’я, його сказав ненароком Тумаяуа. Але й до цієї трагічної зустрічі не раз чули його. Цією жінкою захоплюється молодь усього континенту. Її палкі виступи в ООН, на конгресах у Москві і Варшаві, де засуджувалися криваві злочинства хунти, друкувала прогресивна преса світу. За нею, сеньйорою Ернестіною, дочкою відомого адвоката Коельо, полювали президентові шпигуни, її стріляно в ньюйорських готелях, труєно в паризьких кав’ярнях. Міжнародний трибунал у Мехіко, що зібрався для розслідування злочинства хунти, надав їй трибуну для п’ятигодинної промови, і кожне її слово, як куля, вціляло в убивць, у новітніх нацистів. Де бралися в неї сили, у цієї тендітної худенької жінки?
Вона також знала, хто перед нею, бо освідчена була про експедицію професора Крутояра. Та й Бунч сказав, хто вони, коли сеньйора Ернестіна опритомніла.