Страница 22 из 70
Професор Крутояр узяв у свої долоні товстеньку Бунчеву руку, мовчки потиснув її. Що вїн мав йому сказати?! Добрий, буркотливий Бунч!
Капітан Пабло прийшов під тент. У нього замкнене, трохи сердите обличчя. В тоненьких рисках біля рота зачаїлась рішучість. Він сказав, що треба залишити “Віргінію”. Можуть бути неприємності…
— Ні, ні, Василю Івановичу, — запротестував Бунч, почувши, чого хоче капітан. — Скажіть йому: зачекаємо ще годину. Скоро прокинеться хвора. Може, вона допоможе нам дещо з’ясувати.
На “Віргінії” пожежа
Мандрівники зібрались під тентом. Стояла нестерпна задуха. Двічі налітала коротка тропічна злива. Грозові, кольору синьки хмари повзли з-за лісу. Спалахували блискавиці.
Потім раптово, наче за вказівкою таємничого диригента, злива припинялась, і сонце заливало золотим промінням розморену, огорнуту туманом ріку.
Прийшов Сильвестр і приніс сніданок: засмажену рибу пїраруку та сухі коржі з маніокового борошна. Їсти не хотілось, але Крутояр перший, показуючи приклад, узяв невеличкий шматок риби і почав їсти. Заходилися біля їжі й інші. Треба було підкріпитись, попереду чекав важкий день.
“Віргінія” сумно тулилась до лівого борту “Голіафа”. Зрідка, підхоплена хвилею, вона терлася об дерев’яну обшивку корабля, немов нагадувала про себе.
На її палубі все ще лежало тїло забитого матроса. Мушва кружляла над ним.
— Сеньйоре Крутояр! — почувся раптом голос Пабло, і сухорлява постать капітана з’явилась під тентом. Крислатий бриль зсунувся йому геть на потилицю.
— Знову новина? — Крутояр неквапом підвівся з гамака.
— Так, сеньйоре, — швидко заговорив Пабло. — Якщо ми не відчепимось від цієї клятої посудини, нам не минути лиха. Ви подивіться, що мої хлопці надибали в її відсіках.
Тієї ж миті матрос-мулат увів під намет стрункого індіянина років вісімнадцяти із зв’язаними руками. Він був голий і мав на собі лише вузенький поясок на стегнах. Його глибокі темні очі з ненавистю дивилися на Крутояра. Чорне волосся, гладеньке, немов змащене жиром, спадало юнакові на плечі.
— Я йому розв’язав ноги, а то він не міг іти, — сказав Пабло.
— Розв’яжіть йому руки. Де ви його знайшли?
Пабло розповів, що індіянин лежав у одному з темних закутків трюму і він випадково зачепився за нього ногою.
— Як ви гадаєте, хто він? — запитав професор.
Пабло здвигнув плечима. Звідки йому знати, що це за нехрист? Погане індіянське кошеня!
Та індіянин раптом, підкинувши голову, вигукнув гарною іспанською мовою:
— Я не робив вам нічого поганого. Я добрий індіянин племені арекуна. — І на його обличчі промайнула тінь зневаги до присутніх.
— Як тебе звати, хлопче? — спитав його доброзичливим тоном Крутояр.
— Я не можу сказати вам імені, сеньйоре, — відповів індіянин, не змінюючи пози.
Юнак, очевидно, збагнув, що потрапив до людей, які не бажають йому зла, і трохи заспокоївся. Крутояр говорив із ним по-батьківському спокійно, розважливо, привітно посміхаючись у свої пишні вуса.
Індіянин, певно, не позбавлений тонкого природного розуму, зрештою не втерпів і скупо посміхнувся. Його насторожене лице проясніло, темно-брунатна шкіра ніби посвітлішала.
— Ви не вб’єте мене? — перепитав він і, помітивши на обличчі Крутояра підбадьорливу посмішку, показав рукою на “Віргінію”. — Там сеньйора. Убита сеньйора…
— Сеньйора жива, — заспокоїв його Крутояр.
— Де сеньйора?
— Вона лежить у каюті. Її поранили, вона спить.
— А сеньйор Джіордані? Я чув, як вони стріляли…
Індіянин потягся рукою до професора. Він хотів знати всю правду. Що сталося з сеньйором?
— Його вбили.
Юнак недовірливо глянув на професора. І раптом замкнувся в собі. Більше не питав ні про що, став байдужий і чужий.
Тоді Олесь узяв індіянина з дитячою простодушністю за руку і сказав:
— Ходім, арекуна, я дам тобі їсти.
Олесева сердечність, мабуть, зачепила в серці юнака якусь живу струнку. Між молодим індіянином і радянським хлопчиком одразу ж проліг невидимий місток довіри.
— Я не арекуна. Мої люди арекуна, — сказав він, простуючи за Олесем.
Той підвів його до свого гамака і дістав з-під подушки надкушений шматок коржа. Індіянин, мов голодне вовченя, уп’явся зубами в маніоковий хлібець.
— Я не скажу свого імені, ти не питай, — бурмотів він.
І знову з-за лісу виповзла грозова хмара. Блискавиці кресали небо, і на вилицювате обличчя індіянина падали сині відблиски.
Крутояр схилився над Бунчем, який сидів у глибокому плетеному кріслі.
- Індіянин ніколи не скаже свого імені незнайомому, — пояснив він, витираючи хустиною шию. — Індіяни вважають, що, назвавши своє ім’я, вони віддають іншій людині часточку своєї душі. — Професор уважно подивився на хлопця. — Але мене хвилює інше. Він мусить щось знати. Треба тільки заспокоїти його, збудити в ньому почуття довіри.
Сонце знову вибилося з-за хмар, і в ту ж мить, ніби пробуджена його прямовисним промінням, над рікою знялася зграя пташок. Лелеки, ібіси, чайки.
Дивної краси видовисько заполонило мандрівників… Скрізь були птахи. Тисячі птахів. Птахи черкали крильми по воді, птахи закривали сонце, голубінь неба, увесь світ.
І Олесь, не втримавшись, закричав на повний голос:
— Як чудово!
Індіянин теж посміхнувся і, ніби підлещений захопленням свого нового друга, мовив протяжно:
— Чу-до-во!
Олесь глянув на червоношкірого. Той уже доїв коржа і з пожадливістю голодної людини висипав з долоні в рот останні крихти.
Олесь поліз під подушку і витяг звідти невеличкий шматок риби.
— Бери, — простягнув він юнакові.
Тубілець ковтнув слину, озирнувся на всі боки, ніби хотів пересвідчитись, чи ніхто не стежить за ним, й обережно взяв рибу.
Але природна сором’язливість змусила його опустити шматок донизу.
— Тумаяуа не хоче їсти, — ніяково промовив він. — Тумаяуа віддасть рибу білолицьому братові.
Олесь із захопленням винахідника, який домігся нарешті бажаного ефекту в своєму механізмі, закричав:
— Тумаяуа! Ха-ха-ха! Тебе звати Тумаяуа! А мене — Олесь! — Він схопив розгубленого туземця за плечі й радісно підскочив. — Ти — Тумаяуа, а я — Олесь. Тумаяуа! Тумаяуа!
Індіянин посміхнувся. Те, що він виказав своє ім’я і цим порушив священну заповідь свого племені, мабуть, вже не турбувало його.
До індіянина підійшов Крутояр.
— Послухай, Тумаяуа, — промовив він обережно. — Ти будеш нашим другом, ми будемо твоїми друзями. Хочеш?
Тубілець випростався і підняв гордовито голову. Чорне волосся рівними пасмами спадало йому на плечі. Очі його світилися привітністю й добротою. Але свою дружбу він оддавав білим естрангейро як великий дар. І їхню дружбу приймав як рівний. У виструнченій позі його, в соколиному погляді темних очей світилось неприховане почуття самоповаги.
— Я буду вашим другом! — промовив він твердо, ніби виносив комусь суворий вирок.
Приклав до грудей обидві руки і швидко опустив їх донизу.
Знову пішов дощ. Від грімниці стогнало небо. Висока пальма на березі гнулась до води, наче оплакувала свою самотність.
І тоді серед монотонного шемрання крапель мандрівники почули голос капітана Пабло. Він ніби линув з густих джунглів.
— Пожежа! На “Віргінії” пожежа!
Всі збіглися до капітана. Він стояв украй розгублений. З його капелюха стікали дощові патьоки. Пабло безперестанку хрестився.
— Гляньте, сеньйори. Хай захистить мене свята діва Аточська — вийшов я на ніс, коли це щось як бабахне на тій клятій “Віргінії”- і дим з трюму. Гей, Сильвестре! Швидше відчалюй!
З “Віргінії” й справді валив дим. Очевидно, всередині суденця шаленіла пожежа.
Страх наддав Пабло рішучості. Він прожогом кинувся в рубку й наліг на стерно.
Дощ розсікав дим, шматував його, притискав до води. Зрідка руді пасма напливали на “Голіаф”, і тоді здавалося, що пожежа вже перекинулася на його палубу.
Сильвестр стояв біля правого борту й підбирав линву.