Страница 3 из 27
„Já ho přece neznám,“ řekl Vajngarten bůhvíproč dopáleně a u dveří někdo zazvonil.
„Dneska se snad všichni utrhli ze řetězu!“ kapituloval Maljanov. „Počkej, Valko, někdo se sem na mě dobývá…“
Vajngarten ještě něco řekl, možná i vykřikl, ale Maljanov už odhodil sluchátko na válendu a vyběhl do předsíně. Kaljam se mu samozřejmě připletl pod nohy, takže sebou div nepraštil.
Sotva otevřel dveře, okamžitě o krok poodstoupil. Na prahu stála mladá žena v bílých minišatech, s krátkými vlasy a nápadně opálená. Hezká. Neznámá. (Maljanov si v mžiku uvědomil, že je jen v trenýrkách a že má zpocené břicho.) U nohou jí stál kufr a přes levou ruku měla přehozený balonový plášť.
„Vy jste Dmitrij Alexejevič?“ zeptala se plaše.
„A-ano…,“ dostal ze sebe nakonec Maljanov. Že by příbuzná? Vzdálená sestřenice Zina z Omska?
„Moc se omlouvám, Dmitriji Alexejeviči, asi jdu nevhod… Tady je…,“ a podala mu obálku. Maljanov ji mlčky převzal a vytáhl z ní kousek papíru. V jeho nitru ponuře kolotaly pocity zapřisáhlé nevole vůči všem příbuzným na světě a zejména vůči této vzdálené Zině… nebo snad Zoje…?
Mezitím se však ukázalo, že to není vzdálená Zina. Irka mu zcela jasně nakvap, velkými kostrbatými klikyháky sdělovala: „Dimkine! Tohle je Lidka Ponomarjovová, moje nejlepší kamarádka ze školy. Pak ti o ní budu vypr. Zacházej s ní sluš., nebude u nás dl. A nechovej se jako hulv. Tady je všechno výb. Ona ti to ř. Líbám, I.“
Maljanov vyloudil táhlé, světu neslyšné zaúpění, zavřel a znovu otevřel oči. Jeho rty už se však mimoděk formovaly do přátelského úsměvu.
„Velice mě těší,“ prohlásil tentokrát už kavalírsky šarmantním tónem. „Pojďte dál, Lído, jen dál… A promiňte mi ten zevnějšek. Je tu příšerné horko.“
Jeho pohosti
„Kdybyste dovolila, ten kufr…,“ navrhl jí chvatně Maljanov. „Pojďte dál, jen pojďte a nestyďte se… Plášť si můžete pověsit sem… Tohle je obývák, tam taky pracuju, a tenhle pokoj je Bobkův… Sem vás potom uložím… Asi byste se chtěla osprchovat, co?“
Přes válendu k němu dolehlo přidušené kuňkání.
„Pardon!“ zvolal. „Udělejte si pohodlí, hned se vám budu věnovat…“
Uchopil sluchátko a zaslechl, jak Vajngarten monotó
„Miťko, Miťko… Odpověz, Miťko…“
„Haló!“ ozval se Maljanov. „Valko, slyšíš mě?“
„Miťko!“ zařval Vajngarten. „Jseš to ty?“
Maljanov se až lekl.
„Co hulákáš? Promiň, prosím tě, přijela mi nějaká návštěva. Potom ti zavolám.“
„Kdo? Kdo přijel?“ zeptal se děsivým hlasem Vajngarten.
Maljanova zamrazilo po celém těle. Valka se zbláznil.
To je mi den…
„Valko,“ oslovil kamaráda co nejklidněji. „Co je to s tebou dneska? Prostě přijela jedna paní…, Irčina kamarádka…“
„Ty bestie!“ sykl najednou Valka a zavěsil.»
Kapitola druhá
3.»… ona si zase svlékla minišaty a místo nich si natáhla minisvetřík a minisukni. Na „Maljanovovy dutiny“ už ani nepomyslel.
Jinak se ovšem všechno odehrávalo v naprosté počestnosti, jako v těch nejlepších domech. Seděli, klábosili a pili čaj. On už byl Dimočka a ona zase Lidočka. Po třetí skleničce Dimočka vyklopil vtip o dvou kohoutech — prostě se to zrovna nějak hodilo — Lidočka se moc a moc smála a zmoženě mávala útlou obnaženou ručkou. Vzpomněl si (ti kohouti mu to připomněli), že by měl zavolat Vajngartenovi, ale nezavolal, a místo toho se Lidočky zeptal:
„Dala byste si ještě šálek?“
Lidočka neodpověděla a on se obrátil. Dívala se na něj široce otevřenýma světlýma očima a v jejím opáleném lesklém obličeji se rodil zcela nečekaný výraz, snad zmatenosti, snad úleku — až z toho bezděky pootevřel ústa.
„Tak mám vám ještě nalít?“ zeptal se nejistě Maljanov a zakýval konvicí s čajem.
Lidočka sebou trhla, rychle zamrkala a přejela si prsty po čele.
„Cože?“
„Ptám se, jestli si ještě dáte čaj…“
„Ale kdepak,“ zasmála se, jako by se nechumelilo. „To už bych snad dočista praskla. Musím si hlídat figuru.“
„Máte pravdu!“ přisvědčil galantně Maljanov. „Takovouhle postavu je třeba opatrovat jako oko v hlavě. Možná by i stálo za to nechat si ji pojistit.“
Skromně se pousmála, otočila půvabnou hlavu a přes rameno se ohlédla na dvůr. Šíji měla dlouhou, hladkou, snad jen trochu vyhublou. A v Maljanovově mysli vznikl ještě jeden pocit — totiž že tohle je šíje jako stvořená k líbání. A ramena jakbysmet. Kirké, pomyslel si. A okamžitě upřesnil: což v tomto případě nic neznamená, protože já miluju svou Irku a v životě jí nebudu nevěrný.
„To je zvláštní,“ prohodila žena. „Pořád mi připadá, jako bych už tohle všechno někdy viděla: tu kuchyň, ten dvůr… Jedině snad že na dvoře stál velký strom… Stává se vám to taky?“
„Samozřejmě,“ opáčil pohotově Maljanov. „Podle mého názoru se to stává každému. Někde jsem četl, že se tomu říká falešná paměť…“
„Asi máte pravdu,“ poznamenala s pochybami v hlase.
Maljanov se snažil srkat horký čaj opatrně a co nejtišeji. V jejich nezávazné konverzaci došlo k jistému zlomu. Jako by se něco zadřelo.
Oba zmlkli a nastalo takové ticho, že by se Maljanov býval nejraději neviděl, až mu zatrnuly prsty u nohou. Byl to ten nejodpornější stav ducha, kdy nevíte, kam s očima, a v hlavě se vám jako balvany v sudu hřmotně převalují absolutně nevhodné a bezduché zárodky eventuálních konverzačních témat.
A tak se Maljanov nesnesitelně falešným hlasem zajímal:
„No a jaképak máte v tom našem velebáječném městě plány, Lidočko?“
Neodpověděla. Mlčky na něj upřela okrouhlé, jakoby krajně překvapené oči. Potom se zadívala stranou, přemýšlivě zkrabatila čelo a skousla si spodní ret. Maljanov se odjakživa považoval za mizerného psychologa a v pocitech lidí, kteří ho obklopovali, se ani zbla nevyznal. Jenže teď si s naprostou jasností uvědomil, že odpovídat na jeho nezáludné otázky je prostě nad síly krásné Lidočky.
„Plány…?“ zamumlala nakonec. „Nnó… samozřejmě… To víte…“ Najednou jako by se vzpamatovala. „V každém případě se chci podívat do Ermitáže…, na impresionisty. Na Něvský… A vůbec, ještě nikdy jsem nezažila bílé noci…“
„Prostě malý turistický okruh,“ skočil jí kvapně do řeči Maljanov ve snaze pomoct jí trochu z nesnází. „Ale šálek čaje by přece jen zřejmě neškodil…“
Zasmála se, jako by se vůbec nic nestalo.
„Dimočko,“ řekla s nesmírně mile našpulenými rtíky. „Co mě pořád naléváte tím vaším čajem? Já ho normálně vůbec nepiju, abyste věděl… Ještě ke všemu v takovém vedru!“
„A co káva?“ zeptal se Maljanov pohotově a…»
4.»… proto každému nalil ještě sklenku. Z ničeho nic se zrodil návrh připít si na tykání. Bez polibků. Jaképak taky líbání mezi dvěma intelektuály? V těchto případech je přece rozhodující duchovní spřízněnost. Připili si na tykání a rozpovídali se o duchovní spřízněnosti, o nových porodnických metodách a také o rozdílech mezi zmužilostí, smělostí a odvahou. Ryzlink došel, Maljanov uklidil prázdnou láhev na balkón a sáhl do domácího baru pro kabernet. Rozhodli se, že kabernet budou pít z oblíbených Irčiných sklenic z kouřového skla, do nichž předem naházeli led. K rozjímání o ženskosti, které jaksi samozřejmě vyplynulo z hovorů o zmužilosti, se ledové červené víno obzvlášť hodilo. Zajímalo je, který osel přišel na to, že červené víno by se nemělo chladit. Probrali i tuto otázku. No, není červené víno obzvlášť chutné, když je jako led? Nepochybně je! A co víc — ženy, které pijí ledové červené víno, vždy tak nějak podivuhodně zkrásní. Místy se začínají podobat čarodějkám. Kde přesně? Místy. Tohle místy je jedinečný výraz… Místy jste prase… Já ten výraz prostě zbožňuju. A když už jsme u těch čarodějek… Co je podle tvého názoru manželství: skutečné, inteligentní manželství. To je dohoda! Maljanov znovu nalil a svou myšlenku dále rozvinul. Dohoda v tom smyslu, že muž a žena jsou především přátelé, pro něž je tím nejdůležitějším na světě jejich přátelství. Manželství je přátelství. Dohoda o přátelství, rozumíš…? Ty přece znáš mou Irku…