Страница 11 из 15
8.nodaļa: Tu vari saukt mani, kā vien vēlies, Eileen
Maiks atnāca pēc savas karstasinīgās sevis aptuveni pēc divām stundām. Mierīgs un savaldīgs. Bija smieklīgi uz viņu skatīties. Viņa izlikšanās bija viņam tik nepiedienīga, taču bija acīmredzams, ka viņš cenšas viņai palīdzēt. Liza nostājās ar plecu pret durvju vērtni un, šķiet, nedomāja viņam piedot. Maiks parādījās ar ziediem, cik romantiski. Viņš droši vien patiešām vēlas izlīgt.
– Tu domā, ka šī slota visu izlabos? – Liza nopriecājās, paņemot pušķi rokās. – Viņš iztērēja daudz naudas savai mīļotajai, – turpināja Līza, sarkastiski smaidot un skatoties uz pušķi savās rokās. Tas ir skaists pušķis, un viņa pati no sevis taisās muļķe. – Man vajadzētu ar šo pušķi iesist tev pa seju. Tajā ir ērkšķi, – viņš piedraudēja.
Viss, kas man bija jādara, – jānostājas malā un jātur mute aizvērta. Maiks uz mani raudzījās, bet es tikai paraustīju plecus. Es jutos tā, it kā es būtu grasījusies to zaudēt.
– Nāc, Liza, – mierīgi sacīja Maiks, ar pirkstu bīdams pa viņas roku. – Es atvainojos. Ja gribi, es piezvanīšu un atvainojos tavam tētim. Tomēr šaubos, vai viņš man tagad atbildēs. Viņš, iespējams, jau ir apstājies pudelēs un zaudējis samaņu. Apskrējis ar to pašu pudeli, un viņam tā nevajadzētu darīt.
– Tu atvainojies, – Lizs sūkstījās, raugoties uz viņu. – Es tev nepiedošu. Ej prom. Tā ir nožēlojama atvainošanās. Tas izskatās ļoti nedabiski, – viņa turpināja izdarīt spiedienu, un viņa baidījās pateikt kaut vārdu. «Es galu galā varu izskatīties vainīga.
– Es plānoju atvainoties kārtīgi. Dosimies mājās, un es pienācīgi atvainosies,» viņa teica daudznozīmīgi un ne bez ņirgāšanās. Liza atkal bija dusmīga. Vau, spriedze starp viņām bija neticama. – Tev patiks, Liza, – viņš kā kaķis aplaizīja lūpas.
– Tu vulgārs blēdis, Maiks, – viņa ar roku trāpīja viņam pa plecu. Un tad viņa iesita viņam vēlreiz un vēlreiz. – Kāpēc tu tāds esi? Kāpēc tu tāds esi?! – viņa zināja, ar ko spēlējas. Tas nebija kaķis maisā.
Maiks kādu brīdi stāvēja, smaidot un griežot galvu no vienas puses uz otru. Viņš smējās un skatījās uz viņu tik dīvaini.
– Stjuarte, tu esi izlutināta, – Maiks smējās, un man uz lūpām neviļus parādījās smaids. – Man bija domātas vakariņas. Ko jūs domājāt? – Es rotaļīgi noliecu galvu uz sāniem.
– Ahahahaha… – es nespēju savaldīt smieklus. Droši vien es arī esmu izlutināta meitene, jo domāju kā Liza. Un tas arī izklausījās pēc Lizas.
– Ļoti smieklīgi, Eileen, – Liza pagriezās pret mani. – Un tu, pat nevajag izlikties. Tu nevari mani apmānīt. Tu taču nevēlējies tikai vakariņot. Tu vienkārši centies mani izjokot, – Liza sūkstījās, rādīdama uz viņu ar pirkstu. Bija smieklīgi redzēt apmulsumu viņas sejā. – Starp citu, kas būs vakariņās? Man ir apnikuši makaroni ar sieru, – un man arī, ja godīgi.
– Lai ko tu gribētu. Tātad, vai mēs iesim? – Godīgi sakot, es gribēju, lai viņa saka «jā». Viņa nevarēs ilgi uz viņu dusmoties. Patiesībā viņam savā ziņā bija taisnība, un viņš viņu aizsargāja. Neatkarīgi no kā tas bija. – Klopfer, tu taču negrasies raudāt, vai ne? – Maiks man pamirkšķināja.
– Nē, – es pamāju ar roku, neslēpjot savu baltiem zobiem rotāto smaidu. Es maigi satvēru Līzi aiz pleciem un pievilku viņu pie sevis. – Brauksim prom no šejienes. Es dodos apciemot vecākus. Man jau vajadzētu doties ceļā. Man negribētos atgriezties naktī.
Maiks uzmeta man piesardzīgu skatienu.
– Tātad tu paliec tur, – teica Maiks man. – Tu atceries mūsu sarunu šorīt. Pie taviem vecākiem būs drošāk. Tavs tēvs ir bijušais policists.
Jā, viņš ir ļoti modrs. Viņš ir viens no tiem likumpaklausīgajiem pilsoņiem, kas vienmēr ir labā pusē. Viņš ir pārāk taisns, un tas kaitina manu mammu. Es nedomāju, ka viņam patiktu, ja es apprecētos ar slepkavu. Dievs, par ko es domāju?
– Viss būs labi, Maiks, – es klanījos, joprojām dusmīga, ka viņš man nav pastāstījis par saviem pieņēmumiem. – Ko tu domā, Liza? Vai tu viņam piedosi?
Līza smagi nopūtās, piegāja pie manis un cieši mani apskāva. Acīmredzot viņa grasījās aiziet kopā ar viņu, par ko es priecājos. Viņi abi ir pelnījuši viens otru.
– Turēties, – viņa paglaudīja mani pa plecu, pievēršot līdzjūtīgu skatienu. – Es tev piezvanīšu šovakar vai rīt, – Liza smaidot teica.
Es pavadīju puišus un sāku gatavoties vecākiem. Es nolēmu viņiem piezvanīt pirms tam, gadījumam, ja viņiem būtu vēl kāds skandāls. Mamma bija priecīga mani dzirdēt. Viņa vienmēr ir pie telefona, viņa jau divus gadus ir mājsaimniece. Tēta apdrošināšana un pensija visu sedza. Viņi visu laiku ir zem viena jumta, taču viņu ceļi krustojas reti. Tagad es stāvu vecāku mājas priekšā un saprotu, ka tik milzīgā mājā nav grūti viens otru nepamanīt.
Mamma gatavo vakariņas, bet tētis sēž viesistabā uz krēsla un lasa avīzi. Viņi joprojām ir no tiem cilvēkiem, kas skatās televizoru un lasa papīra avīzes.
– Mamma… tētis… – es skaļi saucu, kad viņi abi nepamanīja manu klātbūtni, jo visā mājā skanēja nolādētais televizors. – Es esmu mājās, – es vienmēr tā teicu, un es to daru joprojām.
– Lin, – mamma nometa nazi uz galda, ātri noslaucīja rokas priekšautā un pieskrēja pie manis, lai mani apskautu. «Tu ne mazliet neesi mainījusies. Joprojām tāda pati. Vājas grumbiņas un ne viens vien sirms matiņš. Viņa nekad mūžā nebija krāsojusi matus. Viņai tikko apritēja četrdesmit. Tētis arī nav tālu atpalicis no viņas. Uz četrdesmit piecu gadu sliekšņa. Viņi joprojām ir jauni. – Tētis, šķiet, nedzird,» es nopriecājos, saprotot, ka man nāksies iet un izslēgt televizoru.
– Es tevi dzirdu, – es dzirdēju aiz sevis tēva balsi. Nedaudz dzīves nomocīts, bet joprojām smaidošs. Tā, kā manā priekšā patika izlikties, ka viss ir perfekts. -Eileen, mēs ar mammu jau sen tevi gaidījām. – Vasara. Vasara, vai viss ir gatavs?
– Jā. Piecas minūtes, un mēs varam apsēsties, – teica mamma, aizskrienot uz virtuvi.
Tētis nolēma vēl vienu izglītojošu sarunu un noskaidroja, ko es esmu iecerējusi un visu pārējo. Protams, es viņam visu izstāstīju un nestrīdējos. Mamma kā parasti bija sagatavojusi gardas vakariņas. Pirms vakariņām mēs lūdzāmies, kā to darījām vienmēr, kad dzīvoju šeit. Es to jau sen nebiju darījis.
– Pastāsti man par to, Eileen, – teica tēvs, kad mēs pārgājām pie ābolu pīrāga deserta. – Vai jūs kādu atradāt? Tu pārcēlies ne velti. Tev noteikti vajag vairāk privātuma, tā bija taisnība. Taču tas nenozīmēja, ka es grasījos doties ārā. Es dzīvoju tāpat kā agrāk, tikai viena. Es nedz guļu ar puišiem, nedz eju ārā no rīta, nedz daru kaut ko traku. Bīstamība un jebkāda veida risks mani neuzrunā.
– Nav neviena, tēt, – es sāku ēst savu pīrāgu karoti pēc karotes. – Tas viss ir infantils joks. Atceries, ka bērnībā es teicu, ka vēlos bruņinieku uz balta zirga, – es pasmaidīju. – Nu, visi apkārt esošie puiši nemaz neizskatās pēc zirgiem, – mamma pasmējās par manu apgalvojumu.
– Arī tu tā saki, Lin,» teica mamma. – Tev veiksies labi. Es arī agri apprecējos. Es nepabeidzu studijas un daudz ko dzīvē palaidu garām, – tāpēc viņa atkal to pieminēja. Visi sasprindzinājās, un zvana klusums neko labu neliecināja.
– Neuztraucieties. Es to noteikti pabeigšu, – es nolēmu mazināt situāciju. – Jums par mani nemaz nav jāuztraucas. Es esmu pašpietiekama un diezgan neatkarīga, – viņi to zināja, taču joprojām visu laiku centās mani aizbildināt. Pēdējo sešu mēnešu laikā viņi bija nedaudz nomierinājušies, un es viņus atturēju no zvanīšanas man piecas reizes dienā.
– Vai jūs šovakar paliksiet pie mums? – jautāja tētis. Es biju gaidījis šo jautājumu.
– Nē, man labāk atgriezties pie sevis. Es esmu pie tā pieradusi. Un man jāsagatavojas mācībām, – man šķiet, ka man izdevās viņus maldināt. Rīt ir brīvdiena, bet es domāju, ka viņi man noticēja.
Man bija prieks viņus apciemot. Šodien viss gāja patiešām gludi. Man nevajadzēja viņus pamācīt par viņu uzvedību vai lūgt, lai viņi pietuvojas tuvāk, kā to mēdzu darīt agrāk. Šķiet, ka viņu attiecībās sākas jauns posms. Tētis negribēja mani atlaist, bet viņam tomēr nācās to darīt. Man nav īpaši patīkamu atmiņu par dzīvi šajā mājā pēdējos gados. Es nezinu, vai tas izzudīs.
Ārā jau bija satumsis, un vējš pūta auksti. Līdz tam bija tikai pāris kvartālu, un es domāju, ka neesmu cukurota un aiziešu kājām. Bija jau satumsis, un man bija jāiet cauri šim pamestajam parkam. Šausmīga vieta. Pat dienas laikā nav patīkami pa to staigāt. Izvēles nebija, man bija jāiet un jāaizmirst par aizspriedumiem un bailēm.
Mani piespieda paātrināt soli pēdas, kas man sekoja aiz muguras. Es nebēgu, bet gāju ļoti ātri. Pagāja minūte, līdz es atpazinu, ka tās man seko. Es negrasījos skriet, man tas šķita paredzams un veltīgs manevrs. Es strauji pagriezos un, nenojaušot, kas notiek, devu vajātājam pa labi pa galvu savu smago somu, kurā mana māte nesen bija ielikusi marinētas sēnes stikla burkā. Es viņam sita tādu kārtīgu triecienu, ka viņš mani apsaukāja. Nu tieši tad man vajadzēja bēgt. Taču es to diez vai varēju izdarīt. Aiz manis stāvēja vēl viens vīrietis, kurš man pie sejas pielika kaut kādu lupatu, un man vairs nebija spēka pretoties. Viņi vienkārši aizgāja. Es sapratu, ka tas bija nomierinošs līdzeklis un ka lupata bija piesūcināta ar kaut ko pretīgu. Apziņa mani pameta, un es slīdēju uz leju, un tikai kāda cita cilvēka rokas neļāva man nokrist uz zemes. Kādu brīdi es paliku pie samaņas.
Kaut kāds maiss tika uzlikts man virs galvas. Kāpēc? Šajā tumsā es neko neredzu. Viens mani paņēma zem padusēm, bet otrs aiz kājām. Es biju gandrīz bezsamaņā, taču tas nepadarīja mani mazāk bailīgu. Domāju, ka viņi mani iecēla automašīnas bagāžniekā. Es skaidri dzirdēju, kā tā aizvērās.
Es pamodos, joprojām guļot bagāžniekā. Es nevarēju elpot. Ko, pie velna, viņi grib? Kas tas ir? Kur viņi mani ved? Tagad mana baiļu sajūta bija pastiprinājusies, un es sāku skaļi kliegt un lūgt, lai mani izlaiž. Es muļķīgi cerēju, ka viņi apstāsies un mani atlaidīs.
Pēc brīža mašīna apstājās, un mani izvilka ārā. Es biju uz kājām, un mani kaut kur veda ar rokām aiz muguras. Es raustījos, un viens no abiem vīriešiem lika man klusēt un sasēja man rokas ar kaut kādu virvi.
– Kur jūs mani vedat?! Ko jūs gribat?! Es neko nezinu, – es histēriski nopriecājos. Kā es sapratu, tagad mēs stāvējām liftā. Maisiņš virs manas galvas nemaz nebija caurspīdīgs. Tas ir ļoti biezs audums. Droši vien darināts tādiem upuriem kā es.
Mani iestūma istabā, un aiz muguras skaļi aiztrūcās durvis. Tur bija ļoti klusu, taču es jutu, ka kāds ir šeit. Apmēram desmit sekundes es staigāju no kājas uz kājām, tad vairs nevarēju izturēt un izrunājos.