Страница 15 из 166
— Яке шоу ти маєш на увазі? — запитує він.
Замість того щоб просто відповісти, Морріс тихо ледь прицмокує губами, відтворюючи звук схожий на той, який видає хижа тварина, коли їсть щось смачненьке. І що ще гірше, він цитує слова Вісконсинського Щура, знані серед однолітків Морріса так само, як і серед дорослих, «навіть сліпому» Джорджу Ретбуну відомі: «Жуй, їж і запивай, це все-е-е виходить через одне й те саме місце!»
У нього не дуже добре виходить, але немає сумнівів, кого він копіює: єдиного і неповторного Вісконсинського Щура, чия вечірня програма виходить на KWLA-FM і є прославленою в Кулі Кантрі (хоча тут аж проситься слово «безславною»). KWLA — це маленька FM-станція коледжу Ла-Рів’єр, вона є не більшою за пляму на фоні вісконсинського радіо, але кількість радіослухачів Щура — величезна.
І якщо хто-небудь дізнається, що безтурботний уболівальник «Брю Крю», республіканець, представник АМ-мовлення Джордж Ретбун — це водночас Щур, котрий одного разу оприлюднив усе чорне шмаття на диску «Бекстрит Бойз», то можуть бути великі проблеми. Досить серйозні, які, можливо, сягнуть далеко за межі дружнього маленького співтовариства радіо.
— Заради Бога, Моррісе, що примусило тебе думати, що я Вісконсинський Щур? — запитує Генрі. — Я ледве знаю, про кого ти говориш. Хто вселив тобі в голову таку думку?
— Поінформоване джерело, — хитро відповідає Морріс.
Він би ніколи не здав Гові Соу, навіть якби йому виривали нігті розжареними щипцями. Гові дізнався випадково: одного дня він пішов до сортиру після Генрі й побачив, що із задньої кишені Генрі випав гаманець, коли той сидів на «троні». Ви думаєте, що тип, у якого так явно загострені всі відчуття, не зміг би собі такого дозволити, але, мабуть, Генрі задумався про щось інше. Очевидно, він був обтяжений, адже щодня змушений багато думати. У портмоне Генрі була перепустка на KWLA (Гові його проглянув «у рамках дружньої цікавості», як він висловився), а на лінії, де написано ім’я, хтось поставив штампик із зображенням пацюка. Справу закрито, гру закінчено, застібни ширінку.
— Я ніколи в житті не переступав порога KWLA, — каже Генрі, і це абсолютна правда. Він робить записи Вісконсинського Щура (як й інші) в домашній студії, а тоді надсилає з поштових скриньок у центрі міста, підписуючись ім’ям Джоі Страммер. Картка зі штампом пацюка була насправді лише запрошенням від KWLA, і нічого більше, він же не прийняв запрошення, тільки картку.
— А ти став для когось поінформованим джерелом, Моррісе?
— Га?
— Ти кому-небудь казав, що я — Вісконсинський Щур?
— Ні! Звичайно ж ні! — як зазвичай і кажуть люди у таких випадках.
На щастя для Генрі, це була правда. Поки що, але день іще тільки починається.
— І не будеш, правда. Бо чутки мають властивість укорінюватися. Точно так, як і погані звички. — Генрі пихкотить, утягуючи дим.
— Я вмію тримати язик за зубами. — Морріс заявляє, можливо, і з недоречною гордістю.
— Сподіваюсь, бо якщо ти сіятимеш чутки, мені доведеться тебе вбити.
Сіятиму чутки, — думає Морріс. — Цей чувак якийсь накручений.
— Уб’єте, так, — сміється Морріс.
— І з’їм, — каже Генрі.
Він не сміється, навіть не всміхається.
— Так точно! — Морріс знову сміється, але цього разу сміх звучить уже якось дивно, навіть для його власних вух: — Як Ганнібал Лектер?
— Ні, як Рибак, — каже Генрі. Він повільно повертається окулярами до Морріса. Сонце відбивається від них, на мить перетворюючи їх на червонясто-коричневе вогняне око. Морріс робить крок назад, навіть не розуміючи, що він це зробив: — Альберт Фіш любив починати з дупи, ти знав це?
— Н…
— Так, правда. Він стверджував, що шматочок молодої сіднички такий же солодкий, як шніцель з молодої телятини. Його точні слова, написані в листі до матері, однієї з його жертв.
— Досить, — каже Морріс. Страх у голосі чують навіть його власні вуха — це голос товстенького поросяти, що не дозволяє зайти великому поганому вовкові: — Я нізащо не повірю, що ви Рибак.
— Ні? Чому б це?
— Шановний, по-перше, ви сліпий!
Генрі нічого не каже, лише дивиться на спантеличеного Морріса, червонясто-коричневим оком своїх окулярів. Тут Морріс замислюється: А чи справді він сліпий? Він чудово орієнтується в просторі, як для сліпого… і як він зрозумів, що це я, коли я вийшов? Це все здається досить дивним.
— Я буду мовчати, — говорить він, — їй-богу.
— Це все, чого я хочу, — м’яко каже Генрі. — Тепер, коли ми один одного зрозуміли, що саме ти мені приніс? — Він тримає диск, не дивлячись на нього, з великим полегшенням зауважує Морріс.
— Це стара пісня «Сюпрімс» «Куди зникло наше кохання?» у виконанні групи з Рейсена «Брудна сперма». Але вони її виконують у ритмі ста п’ятдесяти ударів за хвилину. Весело, блін, вийшло. Нищить всю попсовість пісні.
— «Брудна сперма», — каже Генрі, — це не вони раніше називались «Клітор Джейн Уайтт».
Морріс дивиться на Генрі з таким трепетом, який може перерости в кохання.
— Соло-гітарист «Брудної сперми» сформував групу «Джи-ві-сі». Тоді він розійшовся в політичних поглядах з бас-гітаристом, щось на кшталт Дін Кісінджер і Генрі Ачесон, тож Акі-Дакі, гітарист, вийшов із групи та сформував «Брудну сперму».
— «Куди зникло наше кохання?» — задумливо каже Генрі і повертає диск назад. Моррісу здалося, що навіть Генрі побачив його переміни на лиці.
— Думай своєю головою, не можна допустити, щоб мене хтось побачив із цим диском. Покладеш його в мою шафу.
Похмурість Морріса зникає, і його обличчя розпливається в сонячній усмішці.
— Так, гаразд! Зрозумів, містере Лайден!
— Дивись, щоб ніхто не помітив, що ти це робиш. Особливо Хоуел Соуі. Хоуел свого роду шпигун, і ти маєш бути надзвичайно обережним.
— Уторопав! — Посміхаючись, задоволений тим, як усе склалося, Морріс прямує до дверей.
— І, Моррісе?
— Так?
— Оскільки ти знаєш мою таємницю, називай мене Генрі?
— Генрі! Так! — Це найкращий літній ранок для Морріса Роузена. Саме так.
— І ще.
— Так? Генрі? — Морріс уявляє день, коли вони стануть Генк і Морі.
— Тримай язик за зубами щодо Щура.
— Я вже казав…
— Так, і я вірю тобі, але спокуса підступна, Моррісе; спокуса підступна, як злодій уночі, або як кілер у пошуках жертви. Якщо ти підкоришся спокусі, я дізнаюся. Я відчую за запахом твоєї шкіри, як поганий одеколон. Ти віриш мені?
— О… так.
І він повірив. Пізніше, коли в нього буде час усе обміркувати, Морріс подумає, яка це безглузда ідея, але так, у той самий час він повірив йому. Він вірить йому, неначе загіпнотизований.
— Дуже добре, тепер іди. Рекламу постав у такій послідовності: господарські товари «Ас», «Шевроле Заглат» і «Містер Смачненькі Реберця».
— Затямив.
— З приводу вчорашньої гри…
— Страйк-аут Вікмена на восьмій? Оце так падлюка. Це геть не схоже на «Брюверсів».
— Ні, я думаю вдалішим є хоум-ран Марка Лоретта в п’ятому. Він не часто себе проявляє, та все одно вболівальники люблять його. Сам дивуюся чому. Й сліпому ясно, що його удари не зовсім вдалі. Йди. Поклади диск до моєї шафки, і якщо я побачу Щура, я передам йому. Я впевнений, що він це поставить.
— Трек…
— Сім, сім римується із «у небі грім». Я не забуду, і він теж. А тепер іди вже.
Морріс іще раз вдячно дивиться на нього і повертається всередину. Генрі Лайден, він же Вісконсинський Щур, він же Генрі Шейк (ми ще дізнаємось про нього, але не зараз; іще не час), підпалює іншу сигарету і глибоко затягується. Він не встигне її допалити; репортаж для фермерів уже закінчується (свині подохли, поганий прогноз на врожай пшениці, космічні ціни на кукурудзу), але зараз він мусить зробити кілька затяжок, щоб заспокоїтися. Довгий, довгий день у нього попереду, який закінчиться танцювальним вечором на Святі полуниці в «Притулку для старих Макстона», в будинку, що вселяє жах перед старістю. Він часто просить Господа, щоб уберіг його від лап Вільяма «Живчика» Макстона. Якби йому довелось обирати між тим, щоб закінчити свої дні в цьому закладі, чи щоб йому обпалили обличчя паяльною лампою, він однозначно обрав би паяльну лампу. Пізніше, якщо він не буде зовсім виснаженим, можливо, до нього зайде друг, що живе з ним по сусідству, щоб розпочати читати книжку «Похмурий дім». Це допоможе йому розслабитись.