Страница 75 из 93
— Додаткові ресурси задіяно, — спокійно повідомив Капітан.
— Капітане! Сарасті знепритомнів! — я відштовхнувся від найближчої драбини, врізався в піхотинця й полетів уперед, за вампіром. — Бейтс не… Що мені робити?
— Навігацію вимкнено. Аферентні модулі по правому борту вимкнено.
Я зрозумів, що він розмовляє не зі мною. Може, це взагалі не Капітан. Тільки звичайний рефлекс: діалогове дерево, що поширює загальну інформацію. Може, «Тезея» вже лоботомували, а розмовляє лише стовбур його мозку.
Знову темрява. Миготіння вогнів.
Якщо Капітан загинув, нам кінець.
Я підштовхнув Сарасті вперед. Сирена продовжувала завивати. До барабана лишалося двадцять метрів. Біомедичний відсік був по той бік зачиненого люка. Я пам’ятаю, що раніше він був відчинений. Хтось зачинив його протягом останніх кількох хвилин. На щастя, на дверях «Тезея» не було замків.
Хіба що Банда забарикадувала його, перш ніж захопила місток…
— Люди, пристебніться! Ми забираємося звідси!
Хто в біса?..
Відкритий канал зв’язку з містком. Там кричала Сьюзан Джеймс. Чи хтось інший. Я не міг визначити, кому належить голос…
Десять метрів до барабана. «Тезей» знову смикнувся й сповільнив обертання, стабілізувався.
— Хто-небудь, запустіть цей клятий реактор! У мене тут тільки струменеве кермо!
— Сьюзан? Саша? — Я був біля люка. — Хто там?
Я протиснувся повз Сарасті і простягнув руку, щоб відчинити вхід.
Жодної відповіді.
З КонСенсусу також.
Я почув приглушене гудіння позаду, побачив моторошний рух тіней на переділці — але на мить пізніше, ніж було потрібно. Я повернувся саме вчасно, щоб побачити, як один з піхотинців піднімає над головою Сарасті шипастий вигнутий, як ятаган, відросток з голкою на кінці.
Повернувся вчасно, щоб побачити, як робот устромляє її в голову вампіра.
Я закляк. Металевий хоботок висунувся, темний і липкий. Латеральні максилопеди взялися підгризати основу черепа Сарасті. Тепер його понівечене тіло вже не смикалося; воно тільки тремтіло — лантух м’язів і рухових нервів, забитих статичними перешкодами.
Бейтс.
Її повстання тривало. Ні, їхнє повстання — Бейтс і Банди. Я ж знав. Я уявляв це. Я передбачав його.
А він мені не повірив.
Світло знову вимкнулося. Сирени змовкли. КонСенсус стиснувся до миготливої іконки на переділці й погас; останньої миті я щось там побачив, але відмовився це сприймати. Мені перехопило подих: я відчував, як крізь пітьму рухаються кістляві почвари. Щось спалахувало далеко попереду — яскраве стакато вогнів у безодні. Я побачив неймовірні силуети кутів і дуг, почув гудіння і тріск коротких замикань. Зовсім поруч зіштовхувалися невидимі металеві об’єкти.
Гофрований люк, що вів на барабан, прочинився. Коли я озирнувся, мені у вічі вдарив несподіваний промінь різкого хімічного світла й осяяв механічні лави позаду: роботи водночас від’єдналися від стін і рушили у вільне плавання. Їхні суглоби клацнули в унісон, наче то шикувалося військо.
— Кітон! — гукнула Бейтс, пропливаючи крізь люк. — З тобою все гаразд?
Хімічне світло лилося з ліхтарика на її лобі. Вона спрямувала його на хребет, що здавався контрастною мозаїкою блідих поверхонь і різких рухомих тіней. Світло впало на піхотинця, який вбив Сарасті: той відлетів у глибину хребта, а тоді враз загадково завмер. Промінь торкнувся тіла Сарасті, що повільно оберталося навколо своєї вісі. Сферичні багряні намистинки спадали з його голови, наче краплі води з дірявого вентиля. Вони розходилися широким вигнутим хвостом, підсвічені ліхтариком Бейтс: спіраль темних рубінових сонць.
Я відсахнувся.
— Ти…
Вона відштовхнула мене вбік.
— Відійди від люка, якщо не маєш наміру проходити всередину. — Її погляд зосередився на вишикуваних роботах. — Лінія оптичного прицілу.
Вервечки скляних очей витріщалися на нас із проходу, час від часу зникаючи в тіні.
— Ти вбила Сарасті!
— Ні.
— Але…
— Кітоне, а хто, по-твоєму, відключив робота? Сучий син вийшов з-під контролю. Я ледь змогла змусити його запустити самознищення. — Її погляд ненадовго став глибокофокусним; уздовж хребта всі живі роботи пішли в хитромудрий бойовий танок — їх було ледь помітно у світлі рухомого конуса її ліхтарика.
— Отак краще, — мовила Бейтс. — Так вони залишаться в строю. Якщо, звісно, нас не вдарить щось значно сильніше.
— А що нас б’є?
— Блискавки. Електромагнітні імпульси. — Роботи ковзнули до фабрики й шатлів і зайняли стратегічні позиції вздовж тунелю. — «Роршах» накопичив неймовірний заряд, і стріляє щоразу, коли повз нас проходить один зі скіммерів.
— Що, на такій відстані? Я думав, що ми… запуск двигуна….
— Нас відправили в хибному напрямку. Ми падаємо.
Троє піхотинців пропливли так близько, що можна було торкнутися рукою. Вони націлилися на відкритий люк барабана.
— Вона казала, що намагалася втекти… — пригадав я.
— Вона облажалася.
— Не настільки ж. Вона не могла. — Ми всі вчилися ручному керуванню. Про всяк випадок.
— Не Банда, — уточнила Бейтс.
— Але…
— Думаю, зараз там хтось новенький. Купка субмодулів сплелися докупи і якось прокинулися. Я не знаю. Але хай би хто там зараз командував, він, мабуть, просто запанікував.
Звідусіль — уривчасте миготіння. Лампи на хребті блимнули й загорілися рівним світлом, але тьмяно, навіть вполовину не так яскраво, як раніше.
«Тезей» викашляв статичні перешкоди й промовив:
— КонСенсус офлайн. Реак…
Голос замовк.
«КонСенсус», — пригадалося мені, коли Бейтс повернулася, щоб рушити вгору.
— Я дещо бачив, — сказав я. — Перш ніж КонСенсус вимкнувся.
— Ага.
— Це було…
Вона зупинилася біля люка.
— Саме так.
Я бачив шифраторів. Сотні. Вони летіли крізь порожнечу, широко розкинувши свої мацаки.
Принаймні, частину мацаків.
— Вони несли…
Бейтс кивнула.
— Зброю, — її погляд на мить зосередився на недоступній зору далечині.
— Перша хвиля націлилася на ніс. Оглядовий блістер і передній шлюз, здається. Друга хвиля — на палубу. — Вона похитала головою. — Я б зробила навпаки.
— Далеко?
— Чи далеко? — слабко всміхнулася Бейтс. — Вони вже на борту, Сірі. Ми б’ємося.
— Що мені робити? Що я маю робити?
Вона глянула повз мене, і її очі розширилися. Вона відкрила рота.
Позаду рука поплескала мене по плечу й розвернула.
Сарасті. Його очі дивилися з розколотого, наче кавун, черепа. Краплі загуслої крові приклеїлися до волосся й шкіри, наче набряклі кліщі.
— Іди з ним, — сказала Бейтс.
Сарасті буркнув і клацнув. Слів не було.
— Що… — почав було я.
— Зараз. Це наказ, — Бейтс знову повернулася до люка. — Ми прикриємо тебе.
До шатла.
— І ти також.
— Ні.
— Чому? Ти ж сама казала, що без тебе вони воюють краще! То навіщо ж?..
— Не можна лишати собі шлях для відступу, Кітоне. Це знищує мотивацію. — Вона подарувала мені легеньку, сумну усмішку. — Вони вже пробилися. Іди.
Вона зникла, і навздогін їй завили сирени. Далеко у носовому відсіку корабля було чути, як з брязкотом зачиняються аварійні переділки.
Немертвий труп Сарасті щось булькнув і штовхнув мене вниз по хребту. Ще чотири піхотинці легко пропливли повз і зайняли позиції за нами. Я озирнувся через плече й помітив, як вампір знімає зі стіни планшет. Але, звісно, то був не Сарасті, а Капітан — точніше, те, що лишилося від Капітана в ході битви, — і він використав для своїх потреб периферійний пристрій. Оптичний порт стирчав з потилиці Сарасті — там, де раніше вставлявся кабель. Я пригадав, як ворушилися жвали робота.
Позаду нас гуркотіли постріли і рикошети.
Доки ми просувалися вперед, труп щось набирав однією рукою на планшеті. Я подумав, чому б йому просто не заговорити зі мною, а тоді кинув погляд на шип, вбитий у мозок вампіра: вочевидь, мовленнєві центри Сарасті пошматовано.
— Навіщо ти його вбив? — запитав я.