Страница 51 из 54
На мить кисла посмішка освітила його обличчя.
— Я вже про це подумав, — визнав він. — Гаразд, я перекинусь із ним кількома словами.
— Хочете взяти участь у завершальній операції?
Він запитально глянув на мене.
— То підходьте сюди сьогодні ввечері. Мені лаври не потрібні — достатньо буде й того, що полковник Форсберг вважатиме роботу виконаною, — пояснив я.
Його обличчя враз засяяло.
— Ну, звісно ж! — радо пристав він на пропозицію.
— Добре. Тоді зустрінемось тут близько сьомої. Утрьох ми зможемо залагодити справу якнайкраще.
— Я буду, — запевнив він і пішов до дверей, і вже у дверях зупинився.
— Терпіти не можу приватних детективів, — зронив він, — але ви таки непоганий хлопець!
Я розсміявся.
— Не такий вже я й хороший! — зауважив я. — Пригадайте-но, скільки грошей я загрібаю!
Він кивнув.
— Так, а я про це й забув!
Він знову кивнув мені і вийшов, зачинивши за собою двері.
Реґ хмикнув.
— Хитрий лис! — зауважив він. — Щойно побачив, що ми і без нього впораємося, так одразу й приліпився до нас! Чому ви були до нього такі поблажливі?
Я запалив сигарету і зручно вмостився у кріслі, яке все ще тримало тепло масивного тіла Бейфілда.
— А чому б і ні? — запитав я. — Урешті-решт це справді робота поліції. Якщо йому вдасться приперти до стінки і Мейсі, і Вулфа — то нам що до того?
Я втягнув дим у себе, а потім випустив його під стелю.
— Не хочете переїхати в Нью-Йорк, Реґу? — поцікавився. — Гадаю, полковник Форсберг зможе знайти для вас роботу.
Реґ витріщився на мене.
— Ви жартуєте?
Я заперечно мотнув головою.
— Тепер вам нічого тут робити, — підкреслив я. — А ми з Одрі вирішили одружитися!
Коли він скінчив свої привітання, я перепитав:
— Ну то як? Їдете?
Він кивнув.
— Так! Я би дуже хотів цього!
Я підвівся:
— Добре! Ну що ж — тепер чекатимемо вечора! — і пішов до дверей.
— Куди ви? — поцікавився він.
— Куди? — здивувався я. — Яка ж ви ще дитина! Звісно ж, до майбутньої дружини!
Було вже по шостій, коли я зайшов у номер Одрі з великою коробкою в руках.
Вона сиділа перед туалетним столиком в яскравому халатику і вкладала волосся.
— Де ти пропадав? — запитала вона, розвертаючись на стільці і розкриваючи переді мною обійми.
Я поклав коробку, поцілував Одрі і сів у найближче крісло.
— Був зайнятий, — відповів. — Чиє новини від Теда?
Вона кивнула.
— Він зателефонував годину тому і запропонував зустрітися в клубі «Сайро» о восьмій.
— Отож, зустріч таки відбудеться, — сказав я, ледь приховуючи хвилювання. — Він казав ще щось?
— Нічого важливого, — відповіла вона. — Був товариський і, здається, зрадів перспективі знову зустрітися зі мною. Він багато жартував, оце й усе. Ти знаєш, я все ще не можу повірити, що...
— Невдовзі все з’ясується, — сказав я. — В чому ти йдеш?
— Думала йти в сукні, — вона була спантеличена. — А що? Ти хочеш, щоб я надягла щось особливе?
— Так, — озвався я. — Хочу, щоб ти одягнула білий костюм та блузку зі стоячим високим коміром — або навіть легкий светрик під шию.
— Але для цього надто жарко! — запротестувала вона, однак, побачивши вираз мого обличчя, замовкла. — Гадаєш, це справді серйозно?
— Так, — підтвердив я. — Хочу, щоб ти була в білому — аби мені легше було тебе розгледіти в темряві — до того ж хочу, щоб ти одягла светр з високим коміром, аби приховати ось це.
Я узяв коробку і відчинив її.
— Що це, в біса, таке?! — вигукнула Одрі.
— Та так — моя маленька примха, — промовив я, витягаючи звідти гіпсовий зліпок — протектор для шиї та плечей. — Він добре зроблений, міцний і складається з двох частин.
— Присядь-но на хвилинку і дай мені це приміряти!
— Але для чого? Навіщо мені одягати таке страхіття?
— З такою штукою на шиї, — пояснив я спокійно, — тебе ніхто не зможе задушити. Невже ти думаєш, що я випробовуватиму долю?
Вона кинула на мене швидкий здивований погляд, але заперечувати не стала. Розкрила халатик і припасувала частину штуковини до плеча. Вона добре лягла. Тоді я приклав другу половинку зліпка на інше її плече і зафіксував деталі. Тепер шия Одрі була цілковито захищена — починаючи від самісіньких вух. Однак пристосування не стискало їй шию і не обмежувало рухів. Я був страшенно гордий з себе.
— Але я не зможу ходити в цьому весь вечір! — задихаючись, вигукнула вона. — До того ж Тед це помітить!
— А тобі й не треба буде носити його весь вечір, — пояснив я. — Лише хотів пересвідчитися, що він тобі підійде. Коли виходитимеш із клубу, піди у вбиральню і вдягни це. Я буду поруч і подам тобі цей комір у потрібний момент. Тед нічого не помітить у темряві.
— Який же ти милий! — озвалася вона. — Невже ти сам до цього додумався?
— Не май мене за дурника! — вишкірився я. — Ти йдеш на ризик, а я не хочу, щоб із тобою щось сталося. А з цим ти будеш захищена. Тепер вони можуть підвісити тебе навіть під дах, а ти лише сміятимешся їм у вічі!
— Сподіваюсь, що зі мною нічого такого не робитимуть, — відповіла Одрі. — Ну, а тепер іди, бо я мушу переодягнутися. Мою шию можеш взяти з собою!
Я зняв свою гіпсову штуку, поцілував Одрі і пішов у свій номер, де застав Реґа, котрий лежав на ліжку, і курив.
— Мене аж трясе, — сказав він, сідаючи. — Де ви були увесь цей час? І що це у вас в руках?
Я розповів йому про зліпок.
— Святий Боже! — вигукнув він. — Оце так думка! Невже ви серйозно думаєте, що вони спробують її задушити?
Я запалив сигарету.
— Якщо вони не зроблять такої спроби, тоді я на хибному шляху. Однак не хочу ризикувати.
— Але ви надумали щось іще, — зауважив Реґ, із підозрою дивлячись на мене. — То що це?
Я посміхнувся.
— У нас ще буде для цього вдосталь часу, — сказав я. — Обіцяв Бейфілду розплутати цю справу, і маю намір виконати свою обіцянку. Але поки що зарано розкривати всі свої карти.
Він сердито глянув на мене.
— Ну що ж, нехай так — якщо волієте бути загадковим, — сказав він, — але подумайте про мої нерви...
— А я про них і думаю, — озвався я, поглянувши на годинник. Була за чверть сьома. Час наче застиг. Я присів, вичікуючи. Прокрутив у голові свої плани і залишився ними задоволений. Я більше нічого не міг зробити.
О сьомій приїхав Бейфілд. Він був збуджений і вишкірився, побачивши нас із Реґом.
— Нарешті ми до чогось наближаємось, — сказав він, сідаючи на краєчок ліжка.
— Я зустрівся з Летімером, і ми маємо намір викрити Вулфа.
— І чого це вам коштувало? — поцікавився я, знаючи Летімера.
Він підморгнув мені.
— Та ми з ним просто друзі! — В цьому місті є один чоловік, котрий мріє купити «Кренвільський вісник». Уже завтра Вулф буде радий спекатися цієї газетки.
— Може, ви ще й знайшли нову кандидатуру на посаду мера? — спитав я, пильно до нього придивляючись.
— Може, й так, — відповів він, — але все тепер залежатиме від вас. Якщо цей ваш ефектний трюк сьогодні ввечері не спрацює, то ми обидва опинимося у дуже непростому становищі.
— У мене все вийде, — запевнив я його. — А як щодо випивки?
Він кивнув.
— Я саме хотів вас про це попросити! То що ви задумали?
Я взяв слухавку і попросив чергового принести нам віскі в номер. І розповів Бейфілду, що Одрі йде на побачення з Тедом Еслінгером у клуб «Сайро». Тож все подальше залежатиме від Теда.
— Отже, це таки Тед Еслінгер? — перепитав Бейфілд, хитнувши головою. — Це стане справжнім шоком для старого. Мені подобається Макс, однак я не в захваті від сина — надто вже той бігає за дівчатами. Свого часу ми навіть отримували скарги — ви знали про це?
Я хитнув головою.
— Чув, що він надто запальний, але не знав, що він ще й розпусний, — зауважив я. — Цей його друг — Роджер Кірк — певно, міг би свідчити проти нього в суді?
Бейфілд буркнув.
— Той такий самий. Обидва рано чи пізно мали би неприємності. В такому маленькому місті, як Кренвіль, важко довго щось приховувати, але досі все їм сходило з рук. Гадаю, що дотепер вони вибирали дівчат, які боялися що-небудь сказати. Одна-дві з них таки робили спроби заговорити, однак Еслінгер все швидко залагоджував за допомогою Мейсі.