Страница 50 из 54
— А що треба зробити? — вимогливо спитав він. — Якщо ви щось знаєте, то приходьте в управління поліції і розкажіть усе — інакше я притягну вас за співучасть у злочині.
— Не верзіть дурниць. Розповім вам усе завтра ввечері — але не раніше, — огризнувся я у відповідь. — Хочу, щоб ви спорядили кілька своїх людей для спостереження за склепом номер 12 на Кренвільському кладовищі. Пошліть їх туди негайно. Все, що їм потрібно буде робити — це наглядати за входом і нікому не дозволити туди зайти. Ключ у мене, але, можливо, існує дублікат. У склепі достатньо доказів, щоби закрити цю справу.
Голос Бейфілда звучав схвильовано.
— То дівчата там, еге ж?
— Так, але тримайте це в таємниці до завтрашнього вечора — я ще не дістався до вбивці. Якщо відкриєте таємницю, то змусите вбивцю зачаїтися. Навіть і зараз він може бути настільки наляканий, що здатний скоїти ще одне вбивство. То ви обіцяєте мені не вдаватися до жодних дій аж до завтрашнього вечора?
Він зрештою погодився.
— Гаразд, Сп’юеку, — сказав він, — але завтра увечері ми все оприлюднимо!
— Звісно ж, — погодився я, вишкірившись на телефонний апарат, — завтра ви все оприлюдните.
Я повісив слухавку і знову вийшов на дощ.
Наступного ранку я встав рано, і, не турбуючи Реґа та Одрі, вийшов, щоби надіслати довгу телеграму полковникові Форсбергу. Потім пішов у ортопедичну майстерню і замовив в них дещо.
Коли повернувся в готель, було вже близько одинадцятої.
Я постукав у номер Одрі.
— Заходьте! — озвалася вона.
Вона сиділа на ліжку, і біля неї на столику стояв піднос зі сніданком. Одрі відклала убік вранішню газету і посміхнулася мені.
— Де ти був? — спитала вона, простягаючи мені руку.
Я присів на ліжко і взяв її за руку. І подумав, що вона виглядає премило.
— Займався організаційними питаннями, — відповів я, — і, між іншим, вже отримав офіційний дозвіл на одруження.
Вона розсміялася.
— Справді?
Я кивнув.
— Так! — підтвердив. — Невже ти гадала, що я не скористаюся такою чудовою нагодою? Ти казала, що вийдеш за мене заміж, якщо ми виберемося з того склепу. Ну то зараз ми й маємо намір це зробити.
— Думаю, що це справді непогана думка, — озвалася вона, притягаючи мене до себе. — Звісно, не так вже й весело бути дружиною детектива, але, принаймні, я знаю, на що йду.
Ми приємно провели найближчі кілька хвилин, а потім вона відштовхнула мене від себе.
— А тепер до справ, — сказала вона. — То що робитимемо далі?
Я запалив сигарету, пригладив волосся і посміхнувся їй.
— Багато чого, — озвався. — По-перше, сьогодні ввечері ти матимеш останнє побачення з хлопцем. Бо від завтра зустрічатимешся лише зі мною. А це вже щось!
— Ти натякаєш на Теда?
Я кивнув.
— Так. Доведеться пройти і через це. Можливо, ми його вже достатньо залякали. Можливо, він більше ні на що не наважиться, але якщо щось таке спробує, то тут-то ми його й схопимо!
— То ти справді гадаєш, що він — убивця? — запитала Одрі. — Я все ще не можу в це повірити!
— Найвірогідніше, що саме так і є, бо тоді все стає на свої місця. Напевно, виявиться, що він — сексуальний маніяк. І Генч покриває його злочини, ховаючи тіла, — сказав я серйозно. — Мені дуже неприємно тебе про це просити, але якщо ми не схопимо його на гарячому, він знову спробує викрутитися.
— То що я маю робити?
— Ви ж домовилися сьогодні з ним зустрітися, чи не так? Отож, все, що від тебе треба — піти з ним на побачення. Усе інше — якщо я не помиляюся — він виконає сам. Тобі нема чого хвилюватися. Ми з Реґом будемо поруч.
— Звучить доволі просто, — зауважила Одрі, — але ж ви будете пильними, еге ж?
— Звісно! — сказав я, цілуючи її. — Не переживай за це і не квапся вставати. Тобі нічого робити аж до самого вечора. Побачимось пізніше.
Реґ неспокійно міряв кроками наш номер. Нетерпляче озирнувся, коли я увійшов.
— Що ви затіяли? — запитав він. — І де ви були?
— Залагоджував деякі справи, — сказав я. — Ми нічого не зможемо зробити аж до вечора. Все тепер залежить від Теда. Якщо він не прийде на побачення, то нам доведеться діяти більш жорсткими методами. Але якщо він щось затіє — тут-то ми його і візьмемо!
— Отже, Одрі виступає в ролі приманки, чи не так?
Я кивнув.
— Вона розумна дівчинка, — додав. — Але краще б я її про це не просив!
Саме в цю мить задзвонив телефон.
Готельний клерк повідомив, що мене хоче бачити Бейфілд.
Я скорчив Реґові гримасу.
— Скажіть йому, нехай підіймається, — відповів я клерку і повісив слухавку.
— Бейфілд іде сюди, — повідомив я Реґові. — Сподіваюся, що він не дуже нам набридатиме.
За кілька хвилин у дверях з’явився Бейфілд. Він був все в тому ж незмінному чорно-білому смугастому костюмі, і на жирному обличчі застиг кислий, недовірливий вираз.
Я вказав йому на єдине крісло в кімнаті.
Реґ став біля вікна, я — коло каміна.
Не знімаючи капелюха, Бейфілд важко опустився в крісло. Потім зирнув спершу на Реґа, потім на мене.
— Сподіваюсь, ви, хлопці, знаєте, що робите, — озвався він, зриваючи обгортку з жувальної гумки. — Я не сказав шефові, що відбувається, і це мене дуже турбує, — він уклав пластинку в рот і почав жувати.
Я зосереджено дивився на нього.
— Я справді майже готовий розкрити цю справу, — зауважив я, — але просто зараз ситуація дуже неоднозначна.
— Краще вже ви її розкрийте, — кисло порадив він. — Мейсі зітре вас у порошок, якщо ви схибите.
— Чи направили ви своїх людей до склепу? — поцікавився я.
Він кивнув.
— Чудове завдання. Вони були від нього в захваті — простояли цілу ніч під зливою, дослухаючись до того, як мерці переверталися у своїх могилах. Щиро сподіваюсь, що ви не жартували, коли сказали, що зниклі дівчата там.
— Я не жартував, — похмуро сказав я. — Бачив їх на власні очі.
— То це таки Еслінгер? — різко спитав він мене.
Я хитнув головою.
— Не Макс, — додав.
Він вичекав трохи, однак я більше нічого не сказав. Ми мовчки дивилися один на одного, й годинник відлічував хвилини.
— Тоді це його хлопець? — врешті озвався він.
— Можливо. Точніше я знатиму це сьогодні ввечері.
Він знову пожував жуйку, а потім додав:
— Ну ви й розумник! Мак-Артур — мій друг, тому я й дав вам цю поблажку.
Я подякував йому.
— Мейсі б вам цього не дозволив — він негайно відчинив би склеп, — продовжив Бейфілд. — Я підставляю свою голову. Тож вам краще таки розплутати цю справу якнайшвидше!
— Якщо я й не доведу її до кінця, то, принаймні, я знайшов тіла. А це більше, аніж зробили ви, — нагадав я йому.
— Так, — погодився він. — Кренвіль — стояче болото.
І, трохи подумавши, продовжив:
— Гадаю, це буде кінцем Мейсі — але так йому й треба!
— Мене анітрохи не цікавить ваш Кренвіль, — зауважив я. — Зловлю вбивцю — і вмиваю руки.
— А мені тут жити, — озвався Бейфілд, випробовуючи свої довгі ноги. — Мені би не хотілося, щоб містом заправляв Вулф, але це станеться, якщо Еслінгер зійде з дистанції.
— Еслінгер однозначно зійде з дистанції, — запевнив я його, — чи змушений буде зійти. Брат його дружини також причетний до всіх цих убивств, і вже одного цього цілком достатньо.
— Еге ж, — похмуро погодився він. — Можливо, ми ще знайдемо іншу кандидатуру на посаду мера. Я би не хотів Вулфа...
— Може, ми ще й Вулфа виведемо з гри, — зауважив я і розповів йому все, що мені стало відомо про Едну Вілсон.
Він уважно все вислухав і скоса глянув на мене.
— Ви нічого тут не пропустили, — підмітив він. — Якщо це справді так, то ми позбудемося і Вулфа.
— Все справді так, — кивнув я.
Він звівся на ноги.
— Гаразд, я обміркую почуте.
— Поділіться інформацією з Летімером, — порадив я. — Він черкне кілька слів у газеті. Велика стаття на першій шпальті «Кренвільського вісника» розбурхає все місто. Можливо, ви навіть станете шефом поліції, якщо добре все розіграєте.