Страница 8 из 91
— Аж ніяк! — відрапортував Стенлі, хіба що не відсалютував.
— Але ж на сорочці у тебе написано...
— Я знаю все про шпильки, шефе, — відкарбував Стенлі. — Все, що про них можна знати!
— Ну, це, е... — почав Мокр.
— Кожен найдрібніший факт про шпильки, шефе, — вів своєї Стенлі. — Немає такого, чого я не знав би про шпильки. Спитайте мене будь-що про шпильки, шефе. Все, що хочете, абсолютно. Ну ж бо, шефе!
— Ну... — Мокр завагався, але роки практики далися взнаки. — Скажімо, скільки шпильок було виготовлено в цьому місті за минулий...
Він затнувся.
Стенлі змінився на обличчі: воно розгладилося, втративши той ледь помітний вираз, ніби його власник збирався відкусити власне вухо.
— Минулого року об’єднані майстерні («шпилькарні») Анк-Морпорка виготовили двадцять сім мільйонів вісімсот вісімдесят тисяч дев’ятсот сімдесят вісім шпильок, — проговорив Стенлі, дивлячись кудись углиб сповненого шпильок особистого всесвіту. — Сюди входять шпильки з вощеними голівками, шпильки сталеві, шпильки бронзові, зі срібними голівками (та цілком срібні), XL, машинного та ручного виробництва, серійні копії та нові моделі, але не шпильки для вилог піджаків, які взагалі не повинні називатися істинними шпильками, адже за класифікацією належать до «спортивних» або ж «гербових», шефе...
— А, так, здається, якось я бачив журнал чи щось таке, — у відчаї сказав Мокр. — Він називався... «Шпильковий щомісячник»?
— Ох, лишенько, — промимрив Шеляг за спиною Мокра.
Обличчя Стенлі скрутилося в щось, більше подібне до котячої дупки з носом.
— Це для любителів, — просичав він. — Вони не справжні «шпилькоголові»[10]! Їм до шпильок і діла немає! О, вони-то кажуть інше, але зараз вони щомісяця відводять цілу шпальту для голок. Голки? Збирати голки може хто завгодно! Це просто шпильки з дірками! І все одно ж є «Популярна голка» — але їх це просто не хвилює!
— Стенлі редагує «Всезагальну шпильку», — прошепотів Шеляг у спину Мокрові.
— Гадаю, цього я не бачив... — почав Мокр.
— Стенлі, піди-но допоможи асистентові пана Мокра знайти лопату, — підвищуючи голос, звелів Шеляг. — А тоді знову берися за сортування своїх шпильок, доки тобі не покращає. Пан Губперук не прагне побачити один із твоїх маленьких моментів.
Він без жодного виразу поглянув Мокрові у вічі.
— ...а минулого місяця вони надрукували статтю про подушечки для голок, — бурмотів Стенлі, покидаючи кімнату.
Ґолем пройшов за ним.
— Він хороший хлопець, — сказав Шеляг, коли вони зникли. — Тілько клепка троха не на місці. Дайте йому займатися своїми шпильками, і з ним не буде жодного клопоту. Часом робиться кріпко... напруженим, от і все. О, до речі, ось і третій член нашої маленької дружної команди, мій пане...
В кімнату увійшов великий чорно-білий кіт. Не звертаючи жодної уваги ні на Мокра, ні на Шеляга, він повільно пройшов через кімнату до пошарпаного кошика, в якому вже порозпліталося пруття. Мокр стояв саме на шляху. Кіт, одначе, продовжував йти, доки не вперся лобом у Мокрову ногу, після чого спинився й не рухався.
— Це пан Підкажи, мій пане, — повідомив Шеляг.
— Підкажи? — перепитав Мокр. — Ви хочете сказати, що це справді котяче ім’я? Я думав, це просто жарт такий.[11]
— Не так ім’я, мій пане, як опис, — пояснив Шеляг. — Ви б відійшли, мій пане, а то він цілий день так і стоятиме. Йому двадцять років, і він, видите, звик ходити однією й тією ж дорогою.
Мокр відступив убік. Кіт флегматично продовжив шлях до кошика, де і влігся калачиком.
— Він що, сліпий? — спитав Мокр.
— Ні, мій пане. У нього є розпорядок, і він його дотримується, мій пане, дотримується з точністю до секунди. Дуже спокійний, як на кота. Не любить, коли пересувають меблі. Ви до нього звикнете.
Не знаючи, що сказати, але відчуваючи, що сказати щось необхідно, Мокр кивнув на військо пляшечок на Шеляговій половині столу.
— Захоплюєтеся алхімією, пане Шеляг? — спитав він.
— Аж ніяк! Я практикую народну мед’цину! — гордо заявив Шеляг. — Не вірю в докторів, мій пане! І жодного дня в житті не хворів, мій пане!
Він ляснув себе по грудях, від чого пролунало таке «ляп!», якого й не чекаєш від удару по живій плоті.
— Фланелет, гусячий жир і гарячий хлібний пудинг, мій пане! Ніщо краще не захистить ваші проходи від згубних стоків! Я щотижня накладаю свіжий шар, мій пане, і за весь цей час ні разу навіть не чхнув! Дуже корисно, дуже природно!
— Е... добре, — пролопотів Мокр.
— Найгірше — це мило, мій пане, — стишивши голос, продовжував Шеляг. — Жахлива річ, змиває зі шкіри всі благотворні виділення. Все має бути природним, я завжди кажу! Тримай проходи в чистоті, клади сірку в шкарпетки й не забувай захищати груди — і можеш сміятися з недуг! Між іншим, мій пане, я впевнений, що молодий чоловік, як от ви, має перейматися станом свого...
— А це для чого? — поспішно спитав Мокр, беручи до рук горщика з якоюсь зеленою масою.
— Це, мій пане? Це від бородавок. Чудова річ. Дуже природне, не те що ті, які доктори вам пхають.
Мокр понюхав горщика.
— А з чого воно?
— З миш’яку, мій пане, — безтурботно повідомив Шеляг.
— З миш’яку?
— Дуже природне, мій пане, — підтвердив Шеляг. — І зелене.
«Та-а-ак, — подумав Мокр, вкрай делікатно ставлячи горщика на місце. — Нормальність у стінах Поштамту — це не зовсім те, що нормальність у навколишньому світі. Я міг пропустити щось важливе». Він вирішив, що тут до місця буде роль самовідданого, але спантеличеного менеджера. Тим паче, якщо не зважати на аспект самовідданості, ця роль не вимагала жодних зусиль.
— Чи не могли б ви допомогти мені, пане Шеляг? — сказав він. — Я нічого не знаю про роботу пошти!
— Ну, мій пане... А що ви поробляли раніше?
Крадіжка. Шахрайство. Підробка. Привласнення. Але ніколи — і це важливо — жодного насильства. Ніколи. Мокр приділяв цьому першочергову увагу. Також він намагався нікуди не проникати потай, якщо тільки цього можна було уникнути.
Якщо вас застають о першій ночі в банківському сховищі, в чорному вбранні з багатьма кишенями, це може видатися підозрілим — тож навіщо це робити? З добре продуманим планом, правильними паперами, правильними манерами і в правильному костюмі можна й серед білого дня до палацу зайти, і ще й на зворотному шляху менеджер відчинить перед вами двері. Підміна перснів та експлуатація скупості тупих провінціалів були лише способами триматися в тонусі.
Обличчя — ось у чому була вся справа. Він мав чесне обличчя. І він полюбляв тих, хто дивився йому просто в очі, аби побачити його внутрішнє «я» — адже він мав цілий набір внутрішніх «я», на всі випадки. Що стосується твердих рукостискань, то в них він напрактикувався так, що до його долоні можна було швартувати кораблі. Це були комунікативні навички, ось що. Особливі комунікативні навички. Перш ніж продати скло під виглядом діамантів, треба, щоб люди захотіли побачити діаманти у склі. Це був Трюк — всім трюкам трюк. Ви змінюєте погляд людей на світ. Ви дозволяєте їм бачити його таким, яким вони хотіли б, щоб він був...
Як, у біса, Ветінарі дізнався його ім’я? Цей чоловік розколов фон Губперука, як яйце! А Сторожа була... демонічною! Що ж стосується того, щоб поставити наглядати за людиною ґолема...
— Я був службовцем, — сказав Мокр.
— Що, паперова робота, всіляке таке? — спитав Шеляг, пильно на нього дивлячись.
— Авжеж, чимало паперової роботи.
Чесна відповідь, якщо мати на увазі гральні карти, чеки, гарантійні листи, банківські транзакції та ділові угоди.
— Ох, ще один, — проказав Шеляг. — Ну, тут роботи небагато. Ми можемо потіснитися і звільнити для вас трохи місця, нема питань.
10
Англійське «pinhead» у переносному сенсі означає «бовдур». — Прим. пер.
11
Кота звуть «Tiddles». У сленгу слово «tiddle» має цілу палітру значень, але у множині може означати «підказки», і в різні часи в США ходив мем про собаку, якого власник назвав Tiddles, аби жартувати з гостей у стилі «А як звати вашого собаку? — Підкажи!». — Прим. пер.