Страница 56 из 61
— Тепер і я вже нічого не розумію, — признався Фізик.
Кібернетик сидів, схилившись над приладом та прикусивши губу.
— Стривайте. Загальна інформація така, що центральної влади немає? Так? — запитав він у мікрофон. — А реальність така, що центральна влада існує. Так?
Калькулятор перемовлявся з дуплексом, видаючи стрекотливі звуки. Усі чекали, повернувши голови до репродуктора.
— Така правда. Так. Пауза. Хто інформація — є центральне управління, той — є, нема. Хто інформація така — той є, нема. Той — колись є — потім нема.
Усі мовчки перезирнулися.
— Хто говорить, що існує влада, сам перестає існувати. Так він сказав? — напівголосно запитав Інженер.
Кібернетик повільно кивнув головою.
— Але ж це неможливо! — вигукнув Інженер. — Адже влада повинна мати свою резиденцію, вона повинна видавати укази, закони, повинні існувати її виконавчі органи, ієрархічно нижчі, армія — адже ми зустрічалися з їхніми озброєними...
Фізик поклав руку йому на плече. Інженер змовк. Дуплекс іще якусь хвилину покашлював. Зелене око калькулятора швидко затрепетало, він увесь загув. Репродуктор заговорив:
— Інформація — подвійна. Пауза. Одна інформація хто — той є. Пауза. Друга інформація — хто — той колись є, потім нема. Пауза.
— Є інформація, яку блокують? — запитав у мікрофон Фізик. — Так? Хто запитує щось із цієї інформації — тому загрожує смерть, так?
По той бік приладу знову почулися скрип репродуктора й покашлювання дуплекса.
— Ні. Не так. Пауза, — відповів калькулятор байдужим голосом, розмірено відокремлюючи слова одне від одного. — Хто колись є, потім нема — той не смерть. Пауза.
Усі зітхнули.
— Отже, не покарання смертю? — вигукнув Інженер. — Запитай його, що вони роблять з такими? — попросив він Кібернетика.
— Боюся, що цього не вдасться зробити, — відповів Кібернетик, та Координатор й Інженер наполягали на своєму, і тоді він здався: — Гаразд. Як хочете. Але я не відповідаю за результат. Що чекає того, хто поширює блоковану інформацію? — запитав він у мікрофон.
Хрипливий діалог калькулятора з дуплексом, який безвладно лежав на підлозі, тривав чимало часу. Нарешті репродуктор заговорив:
— Той, хто така інформація інкорпорований самокерована група невідомий ступінь імовірність дегенерація межа. Пауза. Кумулятивний ефект брак терміну адаптація така необхідність боротьба сповільнення сили потенціал брак терміну пауза. Невелика кількість обертів планети смерть. Пауза.
— Що він сказав? — обернулися до Кібернетика Хімік, Координатор та Інженер.
Той знизав плечима:
— Уявлення не маю. Я вам казав, що це безнадійно. Надто складна проблема. Уперед треба посуватися поступово. Я здогадуюся, що долі такого індивіда не позаздриш. Його чекає передчасна смерть, останнє речення було недвозначне, але який механізм усього цього процесу, не знаю. Якісь самокеровані групи. Ясна річ, із приводу цього можна будувати різні гіпотези, але довільних комбінацій з мене, мабуть, доволі.
— Гаразд, — сказав Інженер, — тоді запитай його про той завод на півночі.
— Уже запитували, — відповів Фізик. — Це теж дуже складна справа. Щодо цього в нас така теорія...
— Чому теорія!? Хіба він не відповів вам виразно?! — втрутився Координатор.
— Ні, бо це теж торкається явищ вищого порядку. Що ж до заводу, то його покинули тоді, коли він повинен був розпочати давати продукцію. Це ми знаємо абсолютно точно. Важче з’ясувати причини, чому це сталося. Років п’ятдесят тому вони ухвалили план біологічної реконструкції. Перебудова функції тіла — а може, й форми, — це темна історія. Майже все населення планети протягом кількох років було піддане серії операцій. Ішлося, як мені здається, про перебудову не стільки тодішнього покоління, скільки наступних, через скеровані мутації генеративних клітин. Так ми це собі пояснюємо. Порозуміння у галузі біології — дуже складна справа.
— Якою мала бути ця перебудова? В якому напрямку? — запитав Координатор.
— Цього з’ясувати нам не вдалося, — відповів Фізик.
— Ну, дещо ми все ж таки знаємо, — не погодився з ним Кібернетик. — Біологія, зокрема вивчення життєвих процесів, на відміну від інших галузей науки, у них своєрідна, так би мовити, доктринерська. — Кажу так, враховуючи те, що їхні вірування — це радше система вимог і правил, які стосуються недовгого життя, система, позбавлена трансцедентальних елементів.
— А вони ніколи не вірили в якогось творця? — запитав Координатор.
— Невідомо. Зрозумій, такі абстрактні поняття, як віра, Бог, мораль, душа, взагалі неможливо уніфікувати в межах калькулятора. Ми змушені задавати безліч конкретних запитань і з маси відповідей, непорозумінь, часткового перекриття значень намагаємося лише вивести осмислену й узагальнену екстраполяцію. По-моєму, те, що Лікар називає релігією, — просто традиція, історично нашаровані звичаї, ритуали.
— Але що спільного може мати релігія чи традиція з біологічними дослідженнями? — запитав Інженер.
— Саме цього ми й не змогли з’ясувати. Та зв’язок, у всякому разі, є, і то цілком очевидний.
— Може, йшлося про те, що вони намагалися пристосувати деякі біологічні факти до своїх вірувань чи забобонів?
— Ні, тут якась значно складніша історія.
— Вернімося до суті справи, — сказав Координатор. — Які були наслідки втілення у життя того біологічного плану?
— А такі, що на світ почали з’являтися індивіди з неоднаковою кількістю очей або й зовсім безокі, нездатні до життя, спотворені, безносі, а також велика кількість психічно неповноцінних.
— Ах! Наш дуплекс і ті, інші!
— Так. Мабуть, теорія, на яку вони спиралися, виявилася хибною. Упродовж кільканадцяти років з’явилися тисячі скалічених, деформованих мутантів — трагічні плоди цього експерименту пожинають ще й досі.
— Від цього плану вони, звичайно, відмовилися?
— Ми навіть не запитували про це, — признався Кібернетик. І обернувся до мікрофона: — План біологічної реконструкції — чи діє він? Яке його майбутнє?
Калькулятор, поскрипуючи, якусь хвилину немовби сперечався з дуплексом, котрий слабко покашлював.
— Може, йому недобре? — тихо запитав Координатор Лікаря.
— Ні, йому краще, ніж я сподівався. Він стомлений, але досі нізащо не хотів вийти звідси. Я навіть переливання крові не можу йому зробити, бо кров нашого дуплекса, очевидно, осадить його червоні тільця...
— Цсс! — цикнув Фізик.
Репродуктор захрипів:
— План — є, нема. Пауза. Тепер — план колись — не був. Пауза. Тепер — мутації — хвороба. Пауза. Інформація правдива — план був — тепер нема.
— Не вловив, — признався Інженер.
— Він каже, що нині заперечують наявність цього плану — нібито його взагалі ніколи не було, а мутації — буцімто вид хвороби. Насправді план впроваджували у життя, а потім його відкинули, не бажаючи визнати перед загалом своєї поразки.
— Хто?
— Ця їхня нібито неіснуюча влада.
— Стривайте, — здивувався Інженер, — як же це? Відтоді, як перестав існувати останній анонімний володар, у них почалося щось на зразок «епохи анархії», так? Хто ж тоді впроваджував у життя цей план?
— Ти ж чув сам. Його ніхто не впроваджував — ніякого плану не було. У всякому разі, так нині повсюдно стверджують.
— Ну гаразд, але тоді, п’ятдесят чи скількись там років тому?
— Тоді стверджували щось зовсім інше.
— Ні, це неможливо збагнути!
— Чому? Ти добре знаєш, що й у нас, на Землі, існують певні явища, про які не заведено говорити прилюдно, хоча про них усім відомо. Наприклад, у сфері життєвих взаємин, які були б неможливі без певної дози удавання. Те, що в нас не є визначальним, а другорядним, у них — головний фактор.
— Усе це страшенно заплутане й малоймовірне, — зітхнув Інженер. — А який стосунок до цього має той завод на півночі?
— Він мав виробляти якусь продукцію, пов’язану з втіленням цього плану в життя, — може, апаратуру для операцій або об’єкти, які їм самим не були потрібні, але які нібито могли знадобитися майбутнім «реконструйованим» поколінням. Та це тільки мої здогади, — з притиском мовив Кібернетик, — а що вони насправді збиралися там виробляти, нам невідомо.