Страница 44 из 58
— Муад’Діб пройшов повз мене й назвав на ім’я!
— Як же Він бачить без очей?
— Ти чув, що люди йдуть геть? Усі дуже перелякані. Наїби кажуть, що скликають у січі Макаб Велику Раду.
— Що зробили з панегіристом?
— Я бачив, що його забирають у кімнату, де збиралися наїби. Тільки подумати: Корба — в’язень!
Чані, розбуджена тишею у Твердині, прокинулася рано. Прокинувшись, побачила, що Пол сидить поруч неї, утупивши порожні очниці кудись у безвість, за протилежною стіною їхньої спальні. Усе, заподіяне каменепалом із його вибірковим впливом на очні тканини, усю зруйновану плоть було усунено. Уколи та мазі врятували стійкішу тканину довкола очниць, але Чані відчувала, що радіація проникла глибше.
Сівши, вона відчула лютий голод. Підкріпилася їжею, залишеною їй біля ліжка, — хліб із прянощами, жирний сир.
Пол вказав рукою на їжу.
— Кохана, не було можливості вибавити тебе від цього. Повір мені.
Чані стримала мимовільне тремтіння, коли він спрямував на неї порожні очниці. Вона вирішила більше ні про що не розпитувати. Він так химерно говорив: «Я був охрещений у піску й заплатив за це вірою. Хто ще торгує вірою? Хто її купує? Хто продає?»
Що він мав на увазі, промовляючи ці слова?
Він навіть чути не хотів про тлейлаксанські очі, хоча щедрою рукою придбав їх для всіх своїх товаришів по недолі.
Підкріпившись, Чані вибралася з ліжка і, глянувши на Пола, помітила його втому. Довкола губ залягли глибокі зморшки. Темне волосся стирчало, скуйовджене в сні, який не приніс зцілення. Виглядав він якимось геть посірілим і далеким. Вони засинали й прокидалися поряд, але це нічого не змінювало. Чані змусила себе обернутися й шепнула:
— Любий… мій любий…
Він нахилився, знову притягнув її до ліжка й поцілував у щоки.
— Невдовзі повернемося до пустелі, — шепнув він. — Зосталося ще кілька справ.
Вона затремтіла, почувши в його голосі невідворотність.
Він обійняв її, шепочучи:
— Не бійся мене, моя Сіхає. Забудь усі таємниці й думай про кохання. У коханні нема таємниці. Воно походить із життя. Чуєш це?
— Так.
Вона поклала долоню йому на груди, лічачи удари серця. Його любов промовляла до фрименської частини її душі, бурхливої, невгамовної, дикої. Довкола неї витала магічна сила слів.
— Обіцяю тобі одну річ, кохана, — сказав він. — Наше дитя правитиме такою імперією, порівняно з якою моя видасться блідою подобою. І будуть в ній таке життя, такі здобутки мистецтва, така горда велич…
— Зараз ми тут, — запротестувала вона, переборюючи сухе ридання. — І… я чую, що в нас зосталось обмаль… часу.
— У нас ціла вічність, кохана.
— Це ти маєш вічність. А я — лише теперішнє.
— Це і є вічність.
Він погладив її чоло.
Вона притулилася до нього, впившись губами йому в шию. Цей рух схвилював життя в її лоні. Чані відчула порухи.
Пол теж їх відчув. Він поклав долоню їй на живіт і сказав:
— Ах, маленький повелителю Всесвіту, почекай свого часу, бо цей час поки ще мій.
«Чого він завжди говорить про одну дитину?» — подумала Чані. Невже лікарі йому нічого не сказали? Вона спробувала пригадати й була здивована, що вони ніколи про це не розмовляли. Він, звичайно ж, мусить знати, що вона виношує двійню. Вона завагалася, чи варто порушувати це питання. Він мусить знати. Він знав усе. Знав про неї все. Його руки, його вуста — усе його тіло знало її.
Нарешті вона сказала:
— Так, коханий. Це назавжди… це справжнє.
Чані міцно заплющила очі, щоб не дивитися в його темні очниці, які тягли її душу з раю до пекла. Попри магію рихані, за допомогою якої він перевіряв їхні життя, його тіло зоставалося справжнім, його пестощам не можна було опиратися.
Коли вони підвелися й узялися перевдягтися, вона сказала:
— Якби тільки люди знали про твою любов…
Але його настрій уже змінився.
— На любові політики не збудуєш, — сказав він. — Люди не цікавляться любов’ю; вона надто невпорядкована. Вони воліють деспотизм. Надмір свободи породжує хаос. Ми не можемо цього допустити, правда? А як зробити деспотизм привабливим?
— Але ж ти не деспот! — запротестувала вона, пов’язуючи свою хустинку. — Твої закони справедливі.
— Аххх, закони! — промовив він. Підійшовши до вікна, відсунув завісу, наче міг виглянути назовні. — Що таке закон? Контроль? Закон фільтрує хаос, а що протікає крізь цей фільтр? Душевний спокій? Закон — наш найвищий ідеал і найнижче підґрунтя нашої природи. Не придивляйся до закону з надто близької відстані. Зробивши це, побачиш раціоналізовані інтерпретації, юридичну казуїстику, вигідні прецеденти. Там знайдеш душевний спокій, який є просто іншою назвою смерті.
Губи Чані стиснулися в тонку лінію. Вона не могла заперечити його мудрості та прозорливості, але подібні настрої її жахали. Пол замкнувся в собі, і вона відчула протистояння всередині нього. Так, наче він прийняв фрименську максиму «Ніколи не забувати, ніколи не прощати» і бичував нею власне тіло.
Вона підійшла до нього й також глянула у вікно. Усе більша денна спека вже почала виганяти прохолоду, принесену північним вітром. На цих широтах вітер розмалював небо вохрою, майстерно покриваючи кришталеві пластини неба дивовижним, але недовговічним узором кольору золота й червіні. Верховий холодний вітер ударяв в Оборонну Стіну фонтанами куряви.
Пол відчув біля себе тепло тіла Чані. Він умить опустив завісу забуття на своє видіння. Він просто стояв тут із заплющеними очима, але його час не хотів спокійно стояти. Пол вдихав темряву, беззоряну, безслізну. Втративши зір, він поволі втрачав відчуття матеріальності Всесвіту, аж доки не зосталося саме тільки здивування — як це весь його світ зміг сконденсуватися в самих лише звуках? Тепер усе довкола нього спиралося лише на одне чуття — слух, відступаючи тільки тоді, коли він торкався предметів: завіси, руки Чані… Пол упіймав себе на тому, що прислухається до дихання Чані.
«Хіба можна бути впевненим у тому, що лише ймовірне?» — міркував він. Його свідомість несла тягар безліку спогадів про незбуте. На кожну хвилину дійсності припадали незліченні проекції, миттєвості, яким ніколи не судилося втілитися. Його невидиме «я» пам’ятало фальшиві минулі, а їхній тягар інколи загрожував розчавити сьогодення.
Чані сперлася на його плече.
Він відчував своє тіло через її дотик — мертву плоть, несену вихором часу. Він тхнув спогадами, у яких зблискувала вічність. Бачити вічність означало приймати і її примхи, бути пригніченим її незліченними вимірами. Фальшиве безсмертя пророка вимагало відплати: Минуле й Майбутнє суміщались у часі.
Видіння ще раз вигулькнуло з чорної ями, зімкнувшись довкола нього. Воно було його очима. Воно рухало його м’язами. Воно вело до наступної хвилини, наступної години, наступного дня… аж доки він не відчує, що завжди був у ньому.
— Нам час іти, — сказала Чані. — Рада…
— Там буде Алія, щоб зайняти моє місце.
— Вона знає, що робити?
— Знає.
День Алії почався з ескадрону гвардійців, які вщерть заповнили плац-парад під її апартаментами. Вона дивилася вниз, на сцену несамовитого сум’яття, почула багатоголосий і нерозбірливий гамір. Картина прояснилася, коли вона розпізнала приведеного охороною в’язня: Корба, панегірист.
Закінчуючи свій ранковий туалет, вона час від часу підходила до вікна, придивляючись до все більшої нетерплячки внизу. Її погляд постійно зупинявся на Корбі. Вона намагалася пригадати його, коли він іще був суворим бородатим командиром третьої хвилі в битві за Арракін, але це їй не вдавалося. Теперішній Корба став справжнім чепуруном, мав на собі бездоганно скроєні шати з паратського шовку. Його верхній одяг був розстебнутий аж до пояса, відкриваючи чистісіньку сорочку з брижами й гаптований, розшитий зеленими самоцвітами жилет. Талію Корби оперізував пурпуровий пояс. Нижні рукави, що проглядали крізь розрізи в рукавах верхнього одягу, були зшиті з пружкованих смуг темно-зеленого й чорного оксамиту.