Страница 26 из 58
— Наприклад? — спитав Пол.
— «Ось на що витрачають наші податки». Мені сказали, наче цю фразу промовив сам Посол.
— Це не здається мені несподіваним, — промовив Пол. — Багато чужаків було в садах?
— Десятки, мілорде.
— Баннерджі розставив найдобірніших вартівників біля найвразливіших воріт, мілорде, — заговорив Стілґар. Кажучи це, він повернувся, так що єдина лампа, яка ще зосталася в салоні, освітила половину його обличчя. Це особливе освітлення й повернуте обличчя викликало в Пола якийсь давній спогад — щось пов’язане з пустелею. Він не завдав собі клопоту, щоб повністю оживити його, а всю увагу зосередив на ментальному відступі Стілґара. На туго обтягнутому шкірою обличчі фримена проглядалася кожна думка, яка лишень промайнула в його голові. Зараз він був стривожений, глибоко стривожений дивною поведінкою свого Імператора.
— Мені не подобається це нашестя на сади, — сказав Пол. — Чемність стосовно гостей — це одне, і Посла слід привітати згідно з протоколом, але…
— Я гляну, як їх звідти прибрати, — промовив Корба. — Негайно!
— Зачекай! — наказав Пол, коли Корба вже почав повертатися.
Стілґар скористався моментом несподіваної тиші, аби зайняти позицію, з якої він міг бачити обличчя Пола. Це було зроблено напрочуд майстерно. Пол просто захоплювався цим маневром, позбавленим будь-якої нав’язливості. Зовсім по-фрименськи: хитрий і спритний рух, не позбавлений пошани до чужої приватності, рух у межах необхідності.
— Котра година? — спитав Пол.
— Майже опівніч, сір, — відповів Корба.
— Корбо, я вважаю, що ти міг би бути моїм найкращим витвором, — промовив Пол.
— Сір! — у голосі Корби почулася образа.
— Ти відчуваєш трепет переді мною? — спитав Пол.
— Ви Пол Муад’Діб, який був Усулем на нашій січі, — відповів Корба. — Ви знаєте мою відданість…
— Ти колись почувався апостолом? — поцікавився Пол.
Корба, найімовірніше, не вловив суті сказаного, але правильно інтерпретував інтонацію:
— Мій Імператор знає, що совість моя чиста!
— Спаси нас, Шай-Хулуде, — пробурмотів Пол.
Непевну тишу, яка запала в цю мить, переривало лише чиєсь посвистування з коридору. Вартовий підійшов до дверей, щось комусь гаркнув — і посвистування стихло.
— Корбо, гадаю, що ти зможеш пережити це все, — заявив Пол і побачив, що обличчя Стілґара освітлює розуміння.
— А як із чужаками в садах, володарю? — спитав Стілґар.
— Ах, і справді, — промовив Пол. — Нехай Баннерджі всіх їх прибере звідтіля, Стіле. З допомогою Корби.
— Моєю, сір? — у голосі Корби вчувався глибокий неспокій.
— Деякі з моїх друзів забули, що колись були фрименами, — сказав Пол начебто Корбі, але насправді звертаючись до Стілґара. — Відмітиш тих, у кому Чані розпізнала сардаукарів, і накажеш їх убити. Зроби це особисто. Я хочу, щоб усе відбулося тихо й без зайвого сум’яття. Мусимо розуміти, що релігія та уряд — це щось більше, ніж проповіді та виконання договорів.
— Корюся наказам Муад’Діба, — прошепотів Корба.
— А розрахунки по Забулону? — спитав Стілґар.
— Завтра, — відповів Пол. — Коли чужаків буде прибрано із садів, оголоси, що прийом закінчено. Церемонія завершена, Стіле.
— Розумію, мілорде.
— Я в цьому певен, — промовив Пол.
***
Лежить тут бог, що впав униз, Крах його був немалим, Високий і стрімкий поміст Йому спорудили ми.
Алія присіла, уперши лікті об коліна й поклавши підборіддя на кулаки, і вглядалася в тіло на дюні — кілька костей і трохи понівеченої плоті, яка була колись молодою жінкою. Руки, голова, верх тулуба зникли, з’їдені коріолісовим вітром. Пісок довкола було всіяно слідами медиків та слідчих її брата. Зараз усі вони вже забралися, окрім помічників із моргу, які стояли з того ж боку, що й гхола Гайт, чекаючи, доки вона завершить своє таємниче розслідування.
Небо кольору пшениці кутало все навкруги сизим світлом, звичним для пообіддя на цих географічних широтах.
Тіло було знайдене кілька годин тому, і запримітив його низьколітний кур’єрський ’топтер: його прилади зареєстрували слабкі сліди води там, де їх не повинно бути. Кур’єр викликав експертів. І вони виявили — що? Що це була жінка років двадцяти, фрименка, узалежнена від семути… вона померла в цій пустелі від витонченої отрути тлейлаксанського походження.
Смерть у пустелі не рідкісне явище. Але залежний від семути фримен — така рідкість, що Пол вислав її оглянути місце події за допомогою прийомів, яким навчила її мати.
Алія відчувала, що нічого не дізналася, хіба що додала власної таємничої аури й без того таємничій справі. Вона почула, як стопи гхоли ворушать пісок, і подивилася на нього. Його увага миттю зосередилася на ’топтерах ескорту — ті кружляли над ними, наче вороняча зграя.
«Стережися гільдієрів, що дарунки приносять», — подумала Алія.
’Топтер моргу і її власна машина стояли на піску поблизу скельного виступу, відразу за гхолою. Алії захотілося чимшвидше забратися звідси, і забратися якомога далі.
Але Пол припускав, що вона може побачити те, чого не помітять інші. Дистикост їй муляв. Після багатьох місяців міського життя він здавався доволі незручним. Вона дивилася на гхолу, питаючи себе, чи зміг би він встановити щось важливе про цю дивну смерть. Пасемко його чорного кучерявого волосся вибилося з-під каптура дистикоста, і її рука так і тягнулася поправити його.
І наче притягнуті цією думкою, його сірі очі, що вилискували металом, звернулися до неї. Вона здригнулася й відвела погляд.
Фрименська жінка померла тут від отрути, званої «горлянкою пекла». Фрименка, узалежнена від семути. Алія поділяла Полову стривоженість цим поєднанням.
Похоронна команда терпляче чекала. Тіло містило надто мало води, щоб варто було його зберігати. Відтак у поспіху не було потреби. А ще вони вірили, що Алія якимсь мистецтвом тайночитання розпізнає правду в цих останках.
Але жодної правди вона так і не побачила.
Лише глибокий гнів, викликаний простодушністю помічників. Оце наслідок клятої релігійної таємничості. Вони з братом не можуть бути людьми. Мусять бути чимось більшим. Про це постаралися Бене Ґессерит, маніпулюючи спадковістю Атрідів. Зробила свій внесок і мати, спрямувавши їх на шлях відьомства.
А Пол остаточно увічнив цю відмінність.
Превелебні Матері, що перебували в пам’яті Алії, схвильовано заворушилися, вимогливо викликаючи спогад-адаб разом зі зблисками думки: «Спокійно, мале! Ти те, ким ти є. Маєш свої відшкодування».
Відшкодування!
Вона жестом покликала гхолу.
Той зупинився біля неї, уважний, терплячий.
— Що ти бачиш у цьому? — спитала вона.
— Можливо, ми ніколи не довідаємося, хто тут загинув, — відповів він. — Голова й зуби зникли. Руки… Малоймовірно, що існує генетичний запис, який відповідав би її клітинам.
— Тлейлаксанська отрута, — промовила вона. — Що ти про це скажеш?
— Багато хто купує такі отрути.
— Це правда. А тіло надто знищене, щоб його можна було відновити, як це було зроблено з твоїм тілом.
— Навіть якби ви довіряли тлейлаксу.
Вона кивнула й підвелася.
— Тепер відвези мене до міста.
Коли вони вже знялися в повітря й повернули на північ, сказала:
— Ти летиш точнісінько так, як це робив Дункан Айдаго.
Він уважно на неї глянув.
— Мені вже це казали.
— Про що ти тепер думаєш?
— Багато про що.
— До всіх чортів, перестань ухилятися від мого запитання!
— Якого запитання?
Вона зміряла його сердитим поглядом. Він помітив гнів і знизав плечима.
«З цим жестом — викапаний Дункан Айдаго», — подумала вона, а відтак звинувачувальним глухим і зловісним голосом промовила:
— Я хотіла лише змусити тебе висловити свою думку, щоб порівняти її із моїми власними. Ця смерть молодої жінки непокоїть мене.