Страница 23 из 58
— Бачать щось, чого не бачимо ми?
— Саме так.
Алія кивнула, згадавши свої думки про Таро Дюни, і швидко виклала свої побоювання.
— На нас накидають покривало, — сказав Пол.
— За належного патрулювання, — зважився заговорити Стілґар, — ми могли б запобігти…
— Ми нічому не можемо запобігти… ніколи, — промовила Алія. Їй не подобався теперішній Стілґарів спосіб мислення, його обмеженість, що не дозволяла помічати очевидні речі. Це не той Стілґар, якого вона пам’ятала.
— Ми мусимо рахуватися з тим, що вони роздобудуть хробака, — промовив Пол. — Інше питання, чи зуміють розпочати меланжевий цикл на іншій планеті. Їм потрібно буде щось більше, ніж хробак.
Стілґар переводив погляд із брата на сестру. Завдяки екологічному мисленню, прищепленому йому січовим життям, він зрозумів їхні міркування. Пійманий хробак не міг би жити без частки Арракіса — піщаного планктону, маленьких творців та всього іншого. Для Гільдії це була неабияка проблема, але не непосильна. Його щоразу більший неспокій лежав в іншій сфері.
— Отже, твої видіння не викривають співучасті гільдієрів? — спитав він.
— Прокляття! — вибухнув Пол.
Алія вивчала Стілґара, відчуваючи в його свідомості варварську однобокість думок. Він був розіп’ятий на вірі в чародійство. Магія! Магія! Заглянути в майбутнє — це те саме, що вкрасти священний вогонь із храму. Це вкрай небезпечна спокуса, що загрожує згубою й втратою душі. З безформної й небезпечної далечини вихоплювалося щось таке, що мало форму й силу. Але Стілґар почав відчувати за незнаним обрієм інші сили, можливо, іще могутніші. Його Королева-Чаклунка і Приятель-Чародій проявили небезпечну слабкість.
— Стілґаре, — сказала Алія, змагаючись його втримати, — ти стоїш у долині між дюнами. Я ж стою на вершині. Я бачу те, чого ти не бачиш. І, крім усього іншого, бачу гори, що закривають далечінь.
— Є речі, приховані від тебе, — сказав Стілґар. — Ти завжди це казала.
— Будь-яка сила обмежена, — відповіла Алія.
— І небезпека може надійти з-за гір, — промовив Стілґар.
— Схоже на це, — погодилася Алія.
Стілґар кивнув, утупившись поглядом у Полове обличчя.
— Але що б не прийшло з-за гір, воно мусить перетнути дюни.
***
Правління, що базується на пророцтвах, є найнебезпечнішою у Всесвіті грою. Ми не вважаємо себе достатньо мудрими та сміливими, щоб гратися в неї. Описані тут засоби для регуляції менш важливих справ близькі до межі того, на що ми відважуємося, здійснюючи правління. Зважаючи на це, ми користуємося принципами Бене Ґессерит і розглядаємо різні світи як генофонди, джерела вчителів та учнів, джерела можливостей. Наша мета не правління, а використання цих генофондів, навчання й звільнення від усіх обмежень, що зв’язують підданців і правителів…
— Тут помер ваш батько? — спитав Едрік, висилаючи зі свого контейнера променевий вказівник до викладеного коштовностями знака на одній із рельєфних карт, що прикрашали стіну приймального салону Пола.
— Це святиня, у якій покоїться його череп, — відповів Пол. — Мій батько помер, бувши ув’язненим на фрегаті Харконнена, в улоговині під нами.
— О, так, тепер я згадав цю історію, — промовив Едрік. — Він начебто вбив старого барона Харконнена, свого смертельного ворога.
Сподіваючись, що він не надто сильно виявив жах, який викликали в нього закриті приміщення, Едрік перевернувся в оранжевому газі та перевів погляд на Пола — той самотньо сидів на довгому дивані в сіро-чорні смуги.
— Барона вбила моя сестра, — таким же байдужим голосом поправив Пол, — перед битвою під Арракіном.
«І чому, — питав він себе, — цей гільдієрський рибочоловік знову роз’ятрує давні рани в цьому місці і в цей час?»
Здавалося, що Стерновий програвав битву, намагаючись утримати на припоні свої нерви. Зникли ліниві риб’ячі рухи їхніх попередніх зустрічей. Його крихітні оченята бігали туди-сюди, щось шукаючи й зважуючи. Помічник, який його супроводжував, стояв оддалік, біля строю охоронців, під стіною ліворуч від Пола. Цей помічник непокоїв Пола: масивна товста шия, тупе порожнє обличчя. Він увійшов у салон, час від часу штовхаючи контейнер, який тримало супровідне поле. Хода незвична, руки в боки.
«Скителі, — так називав його Едрік. — Ад’ютант Скителі».
Зовнішність ад’ютанта волала про дурість, але його видавали очі. Насміхалися з усього, що бачили.
— Ваша наложниця виглядала задоволеною виступом лицеплясів, — промовив Едрік. — Я радий, що зміг подарувати їй цю невелику розвагу. Мене особливо втішила її реакція від огляду власного обличчя, повтореного всією трупою водночас.
— Хіба ж не кажуть боятися гільдієрів, із дарами прибулих? — спитав Пол.
Він згадав виступ лицеплясів у Великій Залі, котрі ввійшли в костюмах і подобах карт Таро Дюни. Вони стрімко поділилися й закружляли залою, відтворюючи начебто випадкові картини, які потім розгорнулися у вогненні вихори й древні ворожбитські комбінації. У наступному номері взяли участь владарі: парад королів та імператорів з обличчями як на монетах, офіційні та штивні, але навдивовижу плинні. Не обійшлося й без жартів: копіювання обличчя й тіла Пола, а потім Чані, повторена вздовж усієї зали; пройшов навіть Стілґар — справжній Стілґар при цьому бурчав і виглядав зніченим, тим часом як усі інші реготали.
— Але ж наші подарунки зроблені з дружніми намірами, — запротестував Едрік.
— Наскільки ж ви дружні? — спитав Пол. — Гхола, якого ти нам вручив, вірить, що він був спроектований, аби знищити нас.
— Знищити вас, сір? — перепитав Едрік, увесь утілення чемної уваги. — Хіба можна знищити бога?
Стілґар, котрий саме ввійшов, зупинився й глянув на охоронців. Вони перебували значно далі від Пола, ніж слід було. Розсерджений, він наказав їм підійти ближче.
— Усе гаразд, Стіле, — Пол здійняв руку. — Це лише дружня розмова. Підштовхнеш контейнер Посла до краю мого дивана?
Обдумуючи наказ, Стілґар побачив, що контейнер Стернового опиниться між Полом і кремезним ад’ютантом, надто близько до Пола, але…
— Усе гаразд, Стіле, — повторив Пол і зробив рукою умовлений жест, який перетворював наказ на обов’язковий імператив.
Рухаючись із помітною нехіттю, Стілґар наблизив контейнер до Пола. Йому не подобався вміст контейнера, так само як сильний меланжевий запах довкола нього, тому він зайняв позицію побіля кута контейнера, під репродукційним пристроєм, що кружляв собі, відтворюючи слова Стернового.
— Убити бога, — промовив Пол. — Дуже цікаво. Але хто стверджує, що я бог?
— Ті, котрі вам поклоняються, — сказав Едрік, значуще дивлячись на Стілґара.
— Ти теж у це віриш? — спитав Пол.
— Не час з’ясовувати, у що я вірю, сір, — відповів Едрік. — Але більшості спостерігачів здається, що ви шляхом змови намагаєтеся витворити із себе бога. Постає запитання, чи може зробити таке будь-який смертний… безкарно?
Пол окинув гільдієра пильним поглядом. Огидне створіння, але в спостережливості йому не відмовиш. Він не раз і сам запитував про це себе, проте бачив достатньо альтернативних Часоліній, що загрожували чимось значно гіршим, ніж схвалення власного обожнення. Значно гіршим. Не були то, однак, проторені дороги, які міг прозріти Стерновий. Дивно. Навіщо він про це запитав? Чого хоче домогтися Едрік подібним зухвальством? Думки Пола розбіглися: змах (за цим стоять тлейлаксанські спілки), змах (на дії Едріка вплинула остання перемога джигаду в Сембу), змах (продемонстрували себе різні бене-ґессеритські символи віри).
Його комп’ютерна свідомість узялася обробляти багато тисяч бітів інформації, що змінювалася блискавично. Цей процес зайняв не більш ніж три секунди.
— Стерновий ставить під сумнів те, що явило ясновидіння? — спитав Пол, зіштовхуючи Едріка на слизький ґрунт.