Страница 11 из 24
Спогади прошили його свідомість. Він пам’ятав гхолу й пам’ятав Дункана Айдаго.
«Я Дункан Айдаго, мечник Атрідів».
Він чіплявся за цей спогад, стоячи в жовтій кімнаті.
«Я помер, захищаючи Пола та його матір у печерній січі під пісками Дюни. Я повернувся на цю планету, але Дюни вже немає. Тепер це лише Арракіс».
Він прочитав обрізану історію, якою забезпечили його тлейлаксу, але не повірив їй. Понад тридцять п’ять століть? Хто повірить, що його тіло проіснувало стільки часу? Хоча… з тлейлаксу це можливо. Він мусив вірити власним чуттям.
– Вас було багато, – казали його інструктори.
– Скільки?
– Про це тебе проінформує Владика Лето.
«Владика Лето?»
Як свідчила тлейлаксанська історія, цим Владикою Лето був Лето ІІ, онук того Лето, якому Айдаго служив із фанатичною відданістю. Але цей другий Лето (за тією історією) став чимось… чимось таким дивним, що Айдаго втратив надію збагнути цю трансформацію.
Як людина може повільно перетворюватися на піщаного хробака? Невже якась мисляча істота могла жити понад три тисячі літ? Навіть найбільш дикі дози геріатричних прянощів не забезпечили б такої тривалості життя.
«Лето ІІ, Бог-Імператор?»
Цій тлейлаксанській історії годі було повірити!
Айдаго пам’ятав дивну дитину, а точніше близнят – Лето й Ганіму, дітей Пола і Чані, яка померла під час пологів. За тлейлаксанською історією, Ганіма померла, проживши життя відносно нормальної тривалості, але Бог-Імператор Лето жив, жив і жив…
– Він тиран, – казали інструктори Айдаго. – Він наказав нам виготовляти тебе в аксолотлевих контейнерах і посилати йому на службу. Ми не знаємо, що сталося з твоїми попередниками.
«І ось я тут».
Айдаго ще раз дозволив своїм очам пробігтися по одноманітних стінах і підлозі.
У його свідомість увірвався тихий звук голосів. Він глянув на двері. Голоси були приглушені, але щонайменше один із них здавався жіночим.
«Жінки Імператорської Варти?»
Двері на безшумних завісах розчинилися всередину. Ввійшли дві жінки. Першим привернуло увагу те, що одна з них була закрита маскою, безформним каптуром із чорної світлопоглинальної тканини. Він знав, що вона ясно бачить його крізь маску, але саму її неможливо роздивитися навіть із використанням найвитонченіших приладів стеження. Каптур сповіщав, що іксіани чи їхні спадкоємці досі працюють в Імперії. Обидві жінки мали на собі однострої-комбінезони темно-синього кольору, з Атрідівським яструбом червоного плетива на грудях.
Айдаго вивчав їх, а вони тим часом зачинили двері й повернулися до нього обличчям.
Замаскована жінка мала сильне кремезне тіло. Рухалася з оманливою обережністю професійного фанатика мускул. Друга жінка була граціозною і худорлявою, з мигдалевидними очима на гострорисому обличчі з високими вилицями. Айдаго здавалося, що він десь її бачив, але не міг піймати цього спогаду. Обидві жінки носили голкові ножі в піхвах на стегнах. Щось у їхніх рухах підказало Айдаго, що жінки напрочуд майстерно орудують цією зброєю.
Худорлява промовила першою:
– Мене звуть Люлі. Дозвольте мені першій звернутися до вас як до командира. Моя компаньйонка мусить зоставатися безіменною. Так наказав наш Владика Лето. Ви можете називати її Подругою.
– Командира? – спитав він.
– За бажанням Владики Лето, ви командуєте його Королівською Вартою, – сказала Люлі.
– Он як? Я хотів би поговорити з ним про це.
– О ні! – Люлі була помітно шокована. – Владика Лето покличе вас у належну годину. Тим часом він бажає, аби ми зробили ваше життя щасливим і зручним.
– І я мушу підкоритися?
Люлі лише здивовано труснула головою.
– Я раб?
Люлі розслабилася й усміхнулася:
– У жодному разі. Просто Владика Лето має багато серйозних справ, які потребують його особистої уваги. Він мусить вивільнити час, аби зустрітися з вами. Послав нас, бо турбувався за свого Дункана Айдаго. Ви довго були в руках брудних тлейлаксу.
«Брудних тлейлаксу», – подумав Айдаго.
Принаймні це не змінилося.
Усе-таки його стривожило одне слово в поясненні Люлі.
– Свого Дункана Айдаго?
– Хіба ж ви не воїн Атрідів? – спитала Люлі.
Тут вона його піймала. Айдаго кивнув і ледь повернув голову, щоб глянути на загадкову жінку під маскою.
– Чому ви в масці?
– Те, що я служу Владиці Лето, має лишатися таємницею, – сказала вона. Її голос виявився приємним контральто, але Айдаго підозрював, що його теж маскував поглинальний каптур.
– То навіщо ви тут?
– Владика Лето довірив мені встановити, чи не були ви спотворені брудними тлейлаксу.
Айдаго спробував проковтнути клубок, який з’явився в раптово пересохлому горлі. Ще на транспортнику Гільдії таке кілька разів спадало йому на думку. Якщо тлейлаксу могли виробити в гхоли рефлекс на спробу вбивства дорогого друга, то що ще вони могли прищепити психіці відродженого тіла?
– Бачу, ви й самі про це подумали, – сказала замаскована жінка.
– Ви ментатка? – спитав Айдаго.
– О ні! – втрутилася Люлі. – Владика Лето не дозволяє тренувати ментатів.
Айдаго глянув на Люлі, а тоді знову зосередив увагу на замаскованій жінці. Жодних ментатів. Тлейлаксанська історія не згадувала про цей цікавий факт. Чому б Лето заборонив ментатів? Без сумнівів, людський мозок, у якого тренуваннями вироблено здібність до найскладніших обчислень, дотепер має своє застосування. Тлейлаксу запевняли його, що Велика Конвенція досі в силі, а механічні комп’ютери все ще під анафемою. Напевно ці жінки мусять знати, що й самі Атріди використовували ментатів.
– Як ви вважаєте? – спитала замаскована жінка. – Чи брудні тлейлаксу маніпулювали вашою психікою?
– Я не… я так не думаю.
– Але не впевнені?
– Ні.
– Не бійтеся, командире Айдаго, – сказала вона. – Ми знаємо способи, як упевнитися і як упоратися з такими проблемами, якщо вони виникнуть. Брудні тлейлаксу лише раз спробували це зробити й дорого заплатили за свою помилку.
– Це тішить. Владика Лето прислав мені якусь звістку?
Заговорила Люлі:
– Він наказав запевнити, що досі вас любить, як любили вас усі Атріди.
Вочевидь, захоплювалася власними словами.
Айдаго дещо розслабився. Як давній орудар Атрідів, чудово вишколений ними, він із цієї зустрічі легко визначив дві речі. У цих двох вироблено сильний рефлекс фанатичного послуху. Якщо поглинальна маска мала приховати зовнішність тієї жінки, то мусить бути багато осіб дуже подібної статури. Це свідчило, що Лето оточують небезпеки, які досі вимагають старих і витончених шпигунських служб і вигадливого арсеналу зброї.
Люлі глянула на свою компаньйонку:
– Що скажеш, Подруго?
– Його можна забрати до Цитаделі, – відповіла замаскована жінка. – Це недобре місце. Тут побували тлейлаксу.
– Мене б утішили тепла купіль і зміна вбрання, – озвався Айдаго.
Люлі далі дивилася на свою Подругу.
– Ти певна?
– Не можна ставити під сумнів мудрість Владики, – сказала замаскована жінка.
Айдаго не сподобалася нотка фанатизму в голосі цієї Подруги, але він покладався на Атрідівську справедливість. Вони могли здаватися цинічними та жорстокими з чужаками й ворогами, але з власними людьми завжди поводилися чесно й незрадливо.
«А я теж один із їхніх людей, – подумав Айдаго. – Але що сталося з тим мною, якого я заступаю?» Був глибоко переконаним, що жодна з двох жінок не відповість на це питання.
«Проте Лето зробить це».
– Ходімо? – спитав він. – Я прагну змити з себе сморід брудних тлейлаксу.
Люлі всміхнулася йому.
– Ідемо. Я сама вас скупаю.
Вороги роблять тебе сильнішим.
Союзники ослаблюють.
Кажу ці слова з надією, що вони допоможуть вам зрозуміти, чому я цілковито свідомо проголошую: у моїй Імперії нагромаджуються величезні сили з єдиним прагненням – прагненням убити мене. Ви, що читаєте ці слова, мусите добре знати, що насправді сталося, проте сумніваюся, чи розумієте ви це.