Страница 5 из 30
– Я шукаю вад, джерел слабкостей.
– Їх теж не знайдеш.
Тараза приховала усмішку. Розпізнала це егоцентричне зауваження: спосіб Одраде вколоти Матір Настоятельку. Одраде дуже добре вдавала нетерплячість, хоча насправді змушувала себе застигати в понадчасовому струмені терплячості.
Коли Тараза не піймалася на цю принаду, Одраде повернулася до стану спокійного чекання – легке дихання, врівноважена свідомість. Терплячість прийшла сама собою, без мисленнєвих зусиль. Сестринство давно навчило її, як ділити минуле й майбутнє на два одночасні паралельні потоки. Стежачи за найближчим оточенням, вона могла збирати фрагменти та уламки свого минулого й переживати їх так, наче вони рухалися по екрану, накладеному на сучасне.
«Робота пам’яті», – подумала Одраде. Необхідні речі слід вийняти й розкласти. Усунути бар’єри. Коли все інше зблідло, ще зосталося її заплутане дитинство.
Колись Одраде жила, як більшість дітей: вдома, з чоловіком і жінкою, які, хоч і не були її батьками, ставилися до неї по-батьківськи, in loco parentis[4]. Усі інші діти, яких вона знала, мали подібну ситуацію. У них були тата і мами. Інколи тільки тато працював поза домом. Інколи тільки мама ходила на роботу. У випадку Одраде жінка зоставалася вдома, жодна чужа няня не пильнувала дитину в робочий час. Значно пізніше Одраде довідалася, що її біологічна мати переслала значну грошову суму для такого догляду за дитинкою, щоб приховати її на видному місці.
– Сховала тебе в нас, бо любила, – пояснювала жінка, коли Одраде стала достатньо дорослою, щоб це зрозуміти. – Тому ти ніколи не повинна виказати, що ми не твої справжні батьки.
Як пізніше довідалася Одраде, любов не мала з цим нічого спільного. Превелебні Матері не керувалися такими земними мотивами. А рідна мати Одраде була Сестрою Бене Ґессерит.
Усе це розповіли Одраде згідно із первісним планом. Її ім’я: Одраде. Прийомні батьки, коли сердилися, і чужі люди називали її Дарві. Юні подруги, природно, скоротили ім’я до Дар.
Але не все пішло за початковим планом. Одраде згадала вузьке ліжко в кімнаті з барвистими малюнками тварин і фантастичними пейзажами на пастельно-блакитних стінах. Білі завіси повівали у вікні під лагідним вітерцем весни і літа. Одраде згадала стрибання на вузькому ліжку – чудову й веселу гру: вгору, вниз, вгору, вниз. Багато сміху. Руки піймали її у стрибку й міцно притулили. Це були чоловічі руки: кругле обличчя з маленькими вусиками, що лоскотали її до хихотіння. Коли вона стрибала, ліжко вдарялося об стіну, і на стіні з’явилися вибоїни від цього гоцання.
Зараз Одраде програвала цей спогад, не маючи охоти вкидати його у криницю раціональності. Сліди на стіні. Сліди сміху та радості. Такі незначні, а так багато означають.
Дивно, що останнім часом вона дедалі частіше думала про тата. Не всі спогади були веселими. Інколи він бував сумним і сердитим, попереджав маму, щоб вона «не надто втягувалася». На його обличчі часто з’являлося роздратування. Коли був у поганому настрої, в голосі чулося гарчання. Тоді мама поводилася тихо, її погляд ставав стурбованим. Одраде відчувала стурбованість і страх мами та гнівалася на чоловіка. Але жінка краще знала, як впоратися з ним. Цілувала його в карк, гладила по щоці, щось шепотіла у вухо.
Ці древні «природні» емоції змусили аналітика-проктора Бене Ґессерит багато напрацюватися з Одраде, аби їх позбутися. Та навіть тепер зосталися рештки, які можна було вийняти і вкинути. Навіть тепер Одраде знала, що не все це зникло.
Дивлячись, як пильно Тараза вивчає біографічний запис, Одраде замислилася, чи це та вада, яку шукає Мати Настоятелька.
«Вони вже певно знають, що я можу впоратися з емоціями тих ранніх часів».
Це все було так давно. Хоча вона мусила зізнатися, що спогади про тих людей, чоловіка і жінку, залишаються в ній. Ці образи в пам’яті так сильно зв’язані з нею, що ніколи не могли повністю стертися. Особливо мама.
Превелебна Мати, що народила Одраде, у крайній скруті помістила її в цій схованці на Гамму з причин, які тепер Одраде розуміла аж надто добре. Одраде не тримала образи. Це було необхідним, щоб вони обидві вижили. Проблеми постали з факту, що прийомна мати дала Одраде те, що дає своїм дітям більшість матерів, те, чому так не довіряє Сестринство, – любов.
Коли прийшли Превелебні Матері, прийомна мати не протестувала проти того, щоб у неї забрали її дитину. Дві Превелебні Матері прибули з цілим гуртом опікунів-прокторів чоловічої та жіночої статей. Пізніше Одраде витратила багато часу, щоб зрозуміти значення цього руйнівного моменту. У глибині серця жінка знала, що настане день розлуки. Це було питанням часу. Попри це, коли дні ставали літами, майже шістьма стандартними роками, жінка посміла сподіватися.
Тоді прийшли Превелебні Матері зі своїми дужими слугами. Вони просто чекали безпечного часу, доки не впевнилися, що жоден мисливець не знає про потомка Атрідів, запланованого Бене Ґессерит.
Одраде побачила, як прийомній матері вручили велику грошову суму. Жінка кинула гроші на підлогу. Та не заперечила жодним словом. Дорослі на цій сцені знали, на чийому боці сила.
Викликаючи з пам’яті ці спресовані емоції, Одраде досі бачила, як жінка сідає на крісло з рівною спинкою, що стояло біля вікна на вулицю, як обхоплює себе руками й погойдується назад-уперед, назад-уперед. Без жодного звуку.
Превелебні Матері скористалися Голосом і своїми спритними штучками, димом дурманного зілля та власною владною присутністю, щоб заманити Одраде до повозу, який їх чекав.
– Це ненадовго. Нас прислала твоя справжня мати.
Одраде відчувала обман, але цікавість перемогла. Моя справжня мати!
Жінку, що була єдиною відомою їй матір’ю, Одраде востаннє побачила як постать біля вікна, яка, обхопивши себе руками, погойдувалася назад-уперед зі смутком на обличчі. Пізніше, коли Одраде заговорила про повернення до жінки, це пам’ятевидіння внесли до базового уроку Бене Ґессерит.
«Любов призводить до страждання. Любов – дуже древня сила, яка свого часу служила своїй меті, але тепер вона вже не є необхідною для виживання виду. Пам’ятай про помилку цієї жінки, про її біль».
У підліткові роки Одраде дещо змінила свою мрію. Вона справді повернеться, ставши повною Превелебною Матір’ю. Повернеться і знайде ту люблячу жінку, знайде, хоча не знає її імені, крім «мама» та «Сібія». Одраде згадала сміх дорослих, коли вони називали жінку Сібією.
Мама Сібія.
Та Сестри викрили цю мрію і розшукали її джерело. Це теж було внесено до уроку.
«Мріяння – це перше пробудження того, що ми називаємо багатопотоковістю. Це основоположне знаряддя раціонального мислення. Завдяки йому можеш очищати свідомість, щоб краще думати».
Багатопотоковість.
Одраде зосередилася на Таразі за ранковим столом. Дитячу травму слід обережно помістити в реконструйований пам’ятепростір. Усе це було давно, на Гамму, планеті, яку мешканці Дана відбудували після Голодних Часів та Розсіяння. Мешканці Дана, за тих днів – Каладана. Одраде міцно трималася раціонального мислення, користаючись підтримкою Інших Пам’ятей, що з’явилися в її свідомості під час Агонії прянощів, коли вона дійсно стала повною Превелебною Матір’ю.
Багатопотоковість… фільтр свідомості… Інші Пам’яті.
Які могутні знаряддя вручило їй Сестринство. Які небезпечні знаряддя. Усі ці інші життя лежали відразу ж за завісою свідомості. Знаряддя виживання, а не спосіб заспокоїти пусту цікавість.
Заговорила Тараза, витлумачуючи матеріали, що пробігали їй перед очима.
– Ти надміру заглиблюєшся у свої Інші Пам’яті. Це висмоктує енергію, яку краще зберігати. – Сині на синьому очі Матері Настоятельки кинули на Одраде проникливий погляд. – Інколи ти доходиш до краю тілесної витривалості. Це може спричинити твою передчасну смерть.
– Я обережна з прянощами, Мати.
– І добре, що так! Тіло може прийняти лише обмежену кількість меланжу, обмежену кількість блукань у минулому.
4
Як батьки (лат.).