Страница 4 из 30
– Не дай людям Теґа тебе обдурити, – промовила Шванг’ю. – У них очі на потилиці. Ти знаєш, що рідна мати Теґа була однією з нас. Він навчає цього гхолу речей, якими краще б не ділитися!
Вибухи – це, крім іншого, стискання часу. Усі помічені зміни у природному Всесвіті є до певної міри і з певного погляду вибуховими; інакше б їх не помітили. Плавна безперервність змін, якщо їх достатньо вповільнено, проходить непоміченою спостерігачами, час/увага яких є надто короткими. Тому кажу вам, що я бачив зміни, яких ви ніколи б не помітили.
Лето ІІ
Жінка, що стояла в ранковому світлі планети Капітули по той бік столу від Превелебної Матері Настоятельки Альми Мавіс Тарази, була високою і гнучкою. Довга накидка-аба, що оповивала її блискучою чорнотою, спадаючи від пліч до підлоги, не могла повністю приховати грацію кожного руху її тіла.
Тараза схилилася вперед на своєму слідокріслі[3] й переглядала пакет даних, що стенографічними знаками Бене Ґессерит проєктувалися на поверхню стола, лише для її очей.
«Дарві Одраде» – так дисплей ідентифікував жінку навпроти, тоді з’явилася стисла біографія, деталі якої Тараза вже знала. Дисплей мав різні призначення: нагадував Матері Настоятельці потрібні їй відомості, дозволяв за потреби потягти час, вдаючи, наче вона переглядає записи, і служив останнім аргументом, якщо під час розмови постане щось негативне.
«Одраде народила Сестринству дев’ятнадцять дітей» – така інформація пропливла перед очима Тарази. Усі діти від різних батьків. У цьому не було нічого незвичайного, але навіть найпроникливіший погляд не міг би помітити, щоб така серйозна служба Сестринству спотворила тіло Одраде. Обличчя – з довгим носом, відповідними до нього запалими щоками – надавало їй природженої зверхності. Його риси наче збігали вниз, зосереджуючись на вузькому підборідді. Хоча вуста були повними й натякали на пристрасну вдачу, яку вона намагалася опанувати.
«На Атрідівські гени завжди можна покладатися», – подумала Тараза.
Віконна завіса за Одраде затріпотіла, жінка озирнулася. Вони перебували в Таразиній ранковій кімнаті, малому й елегантно вмебльованому приміщенні, декорованому різними відтінками зеленої барви. Лише сувора білість Таразиного слідокрісла відділяла її від тла. Вікна-еркери виходили на схід, на сад і травник, на покриті снігом гори планети Капітули, що височіли вдалині.
Не підводячи погляду, Тараза сказала:
– Мене втішило, що ви з Люціллою прийняли доручення. Це значно полегшить моє завдання.
– Я хотіла б зустрітися з цією Люціллою, – промовила Одраде, дивлячись униз, на маківку Тарази. Її голос виявився м’яким контральто.
– Немає потреби, – кашлянула Тараза. – Люцілла – одна з наших найкращих імпринтерок. Кожна з вас, звичайно, отримала ідентичне ліберальне кондиціонування, яке мало приготувати вас до цього завдання.
У недбалому тоні Тарази було щось майже образливе, і лише звичка, набута за довгий час їхнього зв’язку, змусила Одраде придушити негайно ж постале роздратування. Однією з причин цього роздратування було слово «ліберальне», усвідомила вона. Це слово підіймало Атрідів на бунт. Здавалося, що її нагромаджені жіночі пам’яті вдарялися об несвідомі припущення та неперевірені упередження, які стояли за цією концепцією.
«Тільки ліберали справді думають. Тільки ліберали є інтелектуалами. Тільки ліберали розуміють потреби своїх ближніх».
«Скільки порочності сховано у цьому слові! – подумала Одраде. – Скільки найтаємнішого “я”, що вимагає визнання своєї вищості».
Одраде нагадала собі, що Тараза, попри недбалий образливий тон, використала цей термін лише у його католицькому значенні: загальну освіту Люцілли ретельно допасовано до освіти Одраде.
Тараза відкинулася назад, улаштовуючись зручніше, та й далі вдивлялася у дисплей перед нею. Світло зі східних вікон падало їй просто на обличчя, відкидаючи тіні під носом і підборіддям. Тараза, маленька жінка, лише трохи старша за Одраде, зберегла значну частку краси, яка зробила її найнадійнішою розплідницею, надто коли йшлося про складних партнерів. Її обличчя було довгим і овальним, щоки м’яко заокругленими. Чорне волосся, зачесане назад і туго зв’язане, не приховувало високого чола з помітним трикутним виступом зверху посередині. Коли Тараза говорила, її рот відкривався мінімально: чудовий контроль мімічних рухів. Та зазвичай усю увагу спостерігача привертали до себе її очі: нездоланно чарівні, сині на синьому. Загалом це обличчя скидалося на лагідну маску, яка майже не пропускала назовні справжні емоції.
Одраде розпізнала теперішню позу Матері Настоятельки. Невдовзі Тараза щось пробурмоче сама собі. І справді, як за наказом, Тараза щось пробурмотіла.
Мати Настоятелька роздумувала, дуже уважно слідкуючи за біографією, що пробігала дисплеєм. Її зацікавило багато речей.
Ця думка заспокоїла Одраде. Тараза не вірила в існування чогось такого, як благотворна сила, що охороняє людство. Міссіонарія Протектіва та інтереси Сестринства – це все, що важило у світі Тарази. Добром могло бути лише те, що служило цим інтересам, навіть якщо це махінації давно покійного Тирана. Усе інше було злом. Не можна було вірити пришельцям-чужакам із Розсіяння, надто ж тим потомкам-поворотцям, які назвалися Всечесними Матронами. Лише люди Тарази, навіть ті Превелебні Матері, що опонували їй у Раді, були остаточним ресурсом Бене Ґессерит, єдиним, на що можна покластися.
Так і не підвівши очей, Тараза сказала:
– Знаєш, якщо порівняти тисячоліття до Тирана з тими, що настали після його смерті, то зменшення кількості великих конфліктів є феноменальним. Після Тирана їхня кількість знизилася до менш ніж двох відсотків від того, що було раніше.
– Як нам відомо, – зауважила Одраде.
Погляд Тарази помандрував угору, тоді вниз.
– Що?
– Ми не маємо змоги виявити, скільки воєн ведеться за нашим обширом. Ти маєш статистику стосовно людей Розсіяння?
– Звичайно, ні!
– Кажеш, що Лето нас приручив, – промовила Одраде.
– Якщо ти хочеш так це сформулювати. – Тараза відмітила маркером якусь фразу на своєму дисплеї.
– Чи це почасти не було заслугою нашого любого башара Майлса Теґа? – спитала Одраде. – Або ж його талановитих попередників?
– Цих людей вибирали ми, – сказала Тараза.
– Не бачу сенсу в цій дискусії про війни, – промовила Одраде. – Як це пов’язано з нашою теперішньою проблемою?
– Дехто вважає, що ми можемо повернутися до стану перед Тираном, а станеться це дуже швидко й дуже недобре.
– О? – Одраде стисла губи.
– Кілька груп з-поміж наших Загублених-поворотців продають зброю кожному, хто хоче чи може її купити.
– Деталі? – спитала Одраде.
– Хитромудра зброя заполоняє Гамму, і немає сумніву, що тлейлаксу нагромаджують деяку найгіршу зброю. – Тараза відкинулася на кріслі й потерла скроні. Говорила тихим, замисленим голосом: – Ми вважаємо, що ухвалюємо великі рішення, керуючись найвищими принципами.
Одраде вже й таке бачила раніше.
– Превелебна Мати сумнівається у слушності Бене Ґессерит? – сказала вона.
– Сумніваюся? О, ні. Але я відчуваю розгубленість. Ми все життя працюємо для цих високих чистих ідей, і що ж з’ясовуємо в кінці? Дізнаємося, що багато речей, яким ми присвятили життя, походять із дріб’язкових рішень. Вони виникли з прагнень особистого комфорту чи користі й не мають нічого спільного з нашими високими ідеалами. Що насправді поставлено під загрозу, то це певні світські робочі порозуміння стосовно задоволення потреб тих, хто міг ухвалювати ці рішення.
– Я чула, як ти називала це політичною необхідністю, – промовила Одраде.
Тараза говорила, повністю контролюючи свої слова, знову перевівши увагу на дисплей перед нею.
– Якщо ми перетворимо наші судження на жорсткі правила, це стане шляхом до згасання Бене Ґессерит.
– Ти не знайдеш дріб’язкових рішень у моїй біографії, – сказала Одраде.
3
Слідокрісло – у світі Дюни біоінженерний об’єкт у формі крісла.