Страница 2 из 114
«І як це допоможе нам у змаганні з цими ворожими ладу жінками, що полюють на нас? Якою гілкою еволюції вони є? Чи еволюція — це просто інше ім’я Бога?»
Її Сестри глузували б із таких «марних спекуляцій».
А все-таки відповіді можуть знайтися в Іншій Пам’яті.
«Ах, як спокусливо!»
Як відчайдушно прагнула вона спроєктувати себе, обложену звідусіль, у минулі особистості та відчути, як це — жити в ті часи. Від безпосередньої небезпеки спокуси її пройняло морозом. Вона відчувала, що Інші Пам’яті юрмляться на краю свідомості. «Це було так!» «Ні! Швидше так!» Якими загребущими вони були. Слід було перебирати та відбирати їх, обережно оживляючи минуле. Хіба ж не в цьому мета свідомості, сама суть бути живим?
«Вибери з минулого та порівняй із сучасністю. Вивчи наслідки».
Таким був погляд Бене Ґессерит на історію, древні слова Сантаяни[2] лунали в злагоді з їхнім життям: «Хто не пам’ятає минулого, той приречений повторювати його».
Будівлі самої Централі, наймогутнішої з усіх установ Бене Ґессерит, відображали цю максиму всюди, куди сягав погляд Одраде. Функціональність була головною концепцією. Довкола будь-якого робочого центру Бене Ґессерит було дуже мало нефункціонального, залишеного з ностальгії. Сестринство не потребувало археологів. Превелебні Матері самі були втіленням історії.
Повільно (куди повільніше, ніж зазвичай) краєвид із високого вікна чинив свій заспокійливий ефект. Те, що бачили її очі, було ладом Бене Ґессерит.
Та Всечесні Матрони вже наступної миті можуть покласти край цьому ладові. Теперішня ситуація Сестринства була куди гіршою за те, що вони витерпіли під правлінням Тирана. Серед рішень, які вона мусила прийняти, було багато їй ненависних. Робоча кімната Одраде стала менш приємною через дії, які вона там чинила.
«Списати з рахунку нашу Твердиню Бене Ґессерит на Пальмі?»
Така пропозиція містилася в ранковому звіті Беллонди, що чекав на робочому столі. Одраде додала до нього нотатку з підтвердженням: «Так».
«Списати її, бо напад Всечесних Матрон неминучий, а ми не можемо ні захистити, ні евакуювати їх».
Тільки одинадцять сотень Превелебних Матерів і Фатум знають, скількох аколіток, постуланток та інших спіткає смерть чи щось гірше за смерть через одне це слово. Уже не згадуючи про «звичайних істот», які жили в тіні Бене Ґессерит.
Напруженість таких рішень викликала в Одраде новий різновид утоми. Була це втома душі? Існувало щось таке, як душа? Вона відчула глибоку виснаженість, непідвладну свідомому вивченню. Втомлена, втомлена, втомлена.
Навіть Беллонда виявляла напруженість, а для Белл насилля було святом. Лише Тамелейн височіла над цим, але її постава не ввела Одраде в оману. Там вступила у вік вищого споглядання, цей стан очікує всіх Сестер, якщо вони до нього доживуть. Усе втрачає значення, крім споглядання і судження. Здебільшого ці судження зоставалися безсловесними, тільки легка гримаса пробігала по зморшкуватому обличчю. Останніми днями Тамелейн промовила лише кілька слів, а її коментарі були такими уривчастими, що ледь не нісенітними.
— Купіть більше не-кораблів.
— Зв’яжіться з Шіаною.
— Перегляньте записи Айдаго.
— Спитайте Мурбеллу.
Час від часу єдиним звуком, який вона видавала, було «гм». Наче слова могли її виказати.
А назовні постійно нишпорили мисливиці. Прочісували простір, шукаючи кожної вказівки на розміщення Капітули.
У своїх найпотаємніших думках Одраде бачила не-кораблі Всечесних Матрон як корсарів на нескінченних міжзоряних морях. Вони не здіймали чорного прапора з черепом і перехрещеними кістками, та однаково цей прапор там був. Не було в них нічого романтичного. Вбивай і плюндруй! Громадь багатство з крові інших! Черпай цю енергію і будуй свої вбивчі не-кораблі на закривавлених шляхах.
І не бачили, що, тримаючись цього курсу, самі потонуть у крові.
У тому людському Розсіянні, де постали Всечесні Матрони, люди мусили бути шаленцями, мусили проживати свої життя з єдиною ідеєю-фікс: «Взяти їх!»
Всесвіт, у якому могли вільно кружляти такі ідеї, був небезпечним. Добрі цивілізації дбали, щоб подібні думки не набирали сил, а навіть не мали шансів народитися. Коли ж такі думки з’являлися, з причини чи випадково, слід було швидко звернути їх на інші шляхи, бо вони мали тенденцію притягати до себе маси.
Одраде дивувалася, що Всечесні Матрони не помічали цього, чи, помітивши, ігнорували.
— Наскрізь істеричні, — так казала про них Тамелейн.
— Ксенофобки, — не погоджувалася Беллонда. Завжди поправляла, наче контроль над Архівами дозволяв їй краще орієнтуватися в дійсності.
Одраде думала, що вони обидві мають рацію. Всечесні Матрони поводилися істерично. Усі чужаки були ворогами. Єдиними, кому вони начебто довіряли, були чоловіки, поневолені ними сексуально, та й то певною мірою. Як запевняла Мурбелла (єдина наша полонена Всечесна Матрона), їх постійно перевіряли, щоб впевнитися, що влада над ними тривка.
«Інколи вони з чистого роздратування можуть когось ліквідувати, просто заради прикладу для інших». Мурбеллині слова викликали питання — чи не роблять вони таким прикладом нас? «Дивіться! От що діється з тими, хто сміє нам протистояти!»
«Ви їх збурили. Збурені один раз, вони не заспокояться, доки вас не знищать».
Взяти чужаків!
Односпрямовані. «І в цьому їхня слабкість, якщо ми добре розіграємо її», — подумала Одраде.
Ксенофобія, доведена до межі абсурду?
Цілком можливо.
Одраде вдарила кулаком об стіл, розуміючи, що цей вчинок зауважать і відмітять Сестри, які постійно стежать за поведінкою Матері Настоятельки. Тоді заговорила вголос, звертаючись до всюдисущих комунікаторів і Сестер, що, як сторожові пси, дивилися крізь них:
— Не будемо сидіти й чекати в захищених анклавах! Ми стали товстими, як Беллонда (і хай собі лютує), думаючи, що створили недоторканне суспільство та непорушні структури.
Одраде пробіглася поглядом по знайомій кімнаті.
— Це приміщення — одна з наших слабкостей!
Вона зайняла своє місце за робочим столом, роздумуючи (саме ця тема з усіх можливих!) про архітектуру та планування поселень. Що ж, це було правом Матері Настоятельки!
Поселення Сестринства рідко виникали випадковим чином. Навіть коли Бене Ґессерит займали вже наявні споруди (як це було зі старою Харконненівською Твердинею на Гамму), то планували їх перебудувати. Бажані були пневмотруби, що пересилали пакунки та повідомлення. Світлолінії та променеві проєктори для передачі шифрів. Бене Ґессерит вважали себе майстрами у всьому, що стосувалося безпеки зв’язку. Кур’єри — аколітки і Превелебні Матері (радше самознищаться, ніж зрадять своїх очільниць) — доставляли найважливіші послання.
Одраде могла все це бачити й уявляти, за вікном і поза цією планетою, — свою мережу, чудово організовану та керовану. Кожна бене-ґессеритка була продовженням інших. Там, де йшлося про виживання Сестринства, існував недоторканний стрижень вірності. Траплялися відступниці, інколи це були вельми ефектні випадки (як леді Джессіка, бабка Тирана), але їхнє відступництво не доходило до цієї межі. Більшість відхилень була тимчасовою.
І все це було усталеною схемою Бене Ґессерит. Отже, слабкістю.
Одраде зізнавалася, що в глибині душі погоджується зі страхами Беллонди. «Та будь я проклята, якщо дозволю цьому пригнітити всю радість життя! Так ми піддалися б достеменно тому, чого прагнуть ці скажені Всечесні Матрони».
— Ці мисливиці жадають нашої сили, — промовила Одраде, дивлячись на комутатори під стелею. Як древні дикуни, що з’їдали серця ворогів. Що ж… дамо їм деяку їжу! Не зрозуміють, що неспроможні її перетравити, аж доки не стане запізно!
Окрім вступних уроків, призначених для аколіток і постуланток, Сестринство рідко вдавалося до повчальних висловів, але Одраде мала такий, свій власний. «Хтось мусить зорати поле». Сама собі всміхнулася, коли, добре освіжившись, схилилася над працею. Ця кімната, це Сестринство — ось її поле. Слід було виполоти бур’ян, посіяти насіння. «І удобрювання. Не забувай про удобрювання».
2
Джордж Сантаяна (1863—1952) — американський філософ і письменник.