Страница 104 из 114
«Міг я щось зробити, щоб відвернути це?»
Він багато разів зазнавав цього почуття і називав його командною провиною. Та ця сцена була іншою, і річ не лише в тому, що у кожній битві є щось унікальне, а в тому, як вона йому дошкуляла. Теґ вирішив, що причина частково в цьому впорядкованому ландшафті, місцевості, більше пристосованій до садових пікніків, ніж до терзань древньою схемою насилля.
Поверталися дрібні тваринки і пташки, покрадьки і знервовані всім тим безладом, якого наробило галасливе людське вторгнення. Малі хутряні створіння з довгими хвостами обнюхували жертви та без видимої причини збігали на сусідні дерева. Барвисті птахи зиркали з-за листяної завіси або стрімко пролітали над полем бою — лінії розмазаної пігментації, що ставала камуфляжем, коли вони зненацька пірнали під листя. Пернаті акценти намагалися повернути сцені той неспокій, який людські спостерігачі помилково вважали мирним. Теґ знав краще. У своєму догхолівському житті він зростав поблизу дикої природи: хоча найближчим його довкіллям була садиба, відразу ж за обробленими полями жили дикі тварини. Там не було спокою.
Завдяки цьому спостереженню він зрозумів, що нуртувало його свідомість. Враховуючи те, що вони штурмували добре укріплене захисне становище, зайняте оборонцями з тяжким озброєнням, число жертв унизу було напрочуд малим. Від часу вступу до Цитаделі він не бачив нічого, що могло б це пояснити. Їх настільки виведено з рівноваги? Втрати захисників Перехрестя в космосі — це одна річ: його здатність бачити кораблі давала їм нищівну перевагу. Але цей комплекс мав приготовані позиції, куди захисники могли відступити та змусити нападників сплатити вищу ціну. Злам опору Всечесних Матрон наступив зненацька і досі зоставався непоясненим.
«Я помилявся, припускаючи, що вони відреагували так на демонстрацію їхніх катастроф».
Він глянув на Одраде.
— Ця Велика Всечесна Матрона тут — це вона наказала припинити опір?
— Таке моє припущення.
Обережна і типово бене-ґессеритська відповідь. Вона теж пильно спостерігала за цією сценою.
Чи було її припущення розумним поясненням того, що оборонці так раптово кинули зброю?
«Чого б їм це робити? Щоб не допустити більшого кровопролиття?»
Зважаючи на бездушність, яку зазвичай демонстрували Великі Всечесні Матрони, це здавалося мало правдоподібним. Рішення було ухвалено з причин, які мучили його.
«Пастка?»
Тепер, коли він про це подумав, на полі битви знайшлися й інші дивні речі. Жодних звичайних окликів поранених, метушні та криків з вимогами нош і медиків. Він бачив сукійців, які просувалися між тілами. Це принаймні було знайомим, та кожне тіло, яке вони оглянули, зоставалося там, де впало.
«Усі мертві? Немає поранених?»
Страх стиснув його лещатами. Страх під час битви не був незвичайним, але Теґ навчився читати це почуття. Щось тут геть неправильно. Гамір, речі в полі його зору, запахи набрали нової інтенсивності. Він почувався точно налаштованим, як хижа тварина в джунглях, що знає свій терен, але усвідомлює якесь вторгнення і мусить його розпізнати, перш ніж перетвориться з мисливця на здобич. Переглядав своє оточення на іншому рівні свідомості, читаючи також себе, шукаючи схем збудження, яке викликало цю реакцію. Стреггі під ним тремтіла. Отже, відчула його гризоту.
— Щось тут дуже неправильно, — сказала Одраде.
Від простяг до неї руку, вимагаючи тиші. Навіть у цій вежі, оточеній переможними військами, він почувався відкритим для загрози, якої не могли виявити його загострені чуття.
«Небезпека!»
Він був певний цього. Невідоме його пригнічувало. Знадобився весь його вишкіл до останньої краплини, щоб уникнути нервового нападу.
Поштовхом змусивши Стреггі обернутися, Теґ гарикнув до ад’ютанта, що стояв у балконних дверях. Ад’ютант тихо вислухав і побіг виконувати наказ. Їм необхідні дані про численність жертв. Скільки поранених порівняно з убитими? Рапорти про здобуту зброю. Негайно!
Повернувшись до вивчення поля бою, він побачив чергову річ, що викликала неспокій, базисну незвичайність, про яку намагалися сповістити його очі. На тілах у бене-ґессеритських мундирах було дуже мало крові. Очікувано, що жертви битви мали виявити цей остаточний доказ звичної людяності — потоки червіні, що темніє, коли випливе з тіла, але завжди залишає невитравний слід у пам’яті тих, хто це бачив. Відсутність кривавої різанини була незнаною, а під час військових дій незнане було вкрай небезпечним.
Він тихо сказав Одраде:
— У них є зброя, якої ми не виявили.
***
Не поспішайте висловлювати судження. Приховане судження часто є сильнішим. Здатне керувати реакціями, наслідки яких відчутні лише тоді, коли їх уже запізно відвернути.
Шіана занюхала червів здалеку: коричні підтони меланжу, змішані з гірким кременем і сіркою, огороджене кристалами пекло великих ракіанських піскожерів. Але відчула їхніх дрібних нащадків лише тому, що ті були настільки численними.
«Вони такі малі».
Сьогодні біля Пустельної Варти було гаряче, тож надвечір вона зраділа штучно охолодженому приміщенню. У її давньому помешканні температура була стерпною, попри відкрите західне вікно. Шіана підійшла до вікна і глянула на блискучий пісок.
Пам’ять підказала їй, який вигляд матиме цей краєвид уночі: сухе повітря, яскраві зорі, слабке світло на піщаних хвилях, що сягають темного викривленого обрію. Вона пам’ятала ракіанські місяці й тужила за ними. Самі зорі не вдовольняли її фрименського спадку.
Думала про довкілля як про відособлений притулок, місце і час, де можна подумати про те, що діється з її Сестринством.
«Аксолотлеві контейнери, кіборги, а тепер це».
Від часу Поділу план Одраде не містив для неї жодних таємниць. Ризикована гра? А якщо вдасться?
«Завтра, можливо, знатимемо, а ким тоді ми станемо?»
Вона зізнавалася, що Пустельна Варта притягає її не лише як місце, де можна обміркувати наслідки. Сьогодні вона прогулювалася під палючим сонцем, доводячи собі, що й досі може прикликати червів танцем та емоціями, вираженими рухом.
«Танець Умилостивлення. Моя мова спілкування з червами».
Кружляла на дюні, як дервіш, доки голод не розвіяв її трансу пам’яті. Малі черви розсипалися довкола, пильно роззявивши пащі. Пам’ятний вогонь, обрамлений кришталевими зубами.
«Та чого вони такі малі?»
Дослідники мали пояснення, але їхні слова не вдовольняли. «Це все через вологу».
Шіана згадала гігантського Шай-Хулуда Дюни, Старця Пустелі, достатньо великого, щоб заковтнути фабрику прянощів, поверхня його кілець була твердою, як пласбетон. Пан у своєму володінні. Бог і диявол у пісках. Вона відчула цю силу зі свого спостережного вікна.
«Чому Тиран вибрав симбіотичне існування всередині черва?»
Чи ці малі черви несли в собі його нескінченний сон?
Піщана форель заселила цю пустелю. Прийми її як нову шкіру — і можеш піти стежкою Тирана.
Метаморфоза. Розділений Бог.
Вона знала цю спокусу.
«Чи посмію я?»
Над нею прокотилася пам’ять про останні хвилини незнання — їй було тоді всього вісім літ, у місяці Ігаті на Дюні.
«Не Ракіс. Дюна, як називали її мої предки».
Нескладно згадати себе такою, якою вона була: худеньке смагляве дитя з вигорілими пасмами в бронзовому волоссі. Мисливиця за меланжем (бо це було дитяче завдання), що бігала відкритою пустелею з товаришами дитинства. Яким дорогим був цей спогад.
Та спогад мав темнішу сторону. Зосереджено принюхуючись, дівчинка відчула інтенсивний запах прянощів — премеланжева маса!
«Викид!»
Меланжевий вибух привів Шайтана. Жоден піщаний черв не може протистояти викиду прянощів на своїй території.