Страница 148 из 148
Настоятеля вже сповістили: він поспішає і зустрічає гостя під деревами.
— Яка честь для нас, мілорде! — вигукує він, простягаючи руку. Дракула цілує його перстень, а настоятель хрестить його в повітрі. — Нехай благословить тебе Господь, сину мій, — додає він, наче дякуючи спонтанно.
Він знає, що появу князя можна вважати удачею, Дракулі напевно довелося пройти через турецьку територію. Це вже не вперше патрон настоятеля з’являвся, ніби перенесений божественною силою. Настоятель чув, що митрополит у Курте де Арджес незабаром проголосить Дракулу правителем Валахії, і тоді, без сумніву, Дракула нарешті звільнить усю Валахію від турків. Настоятель торкається пальцями чола князя на знак благословення.
— Ми думали про гірше, коли ви не прийшли навесні. Хвала Господу!
Дракула посміхається й нічого не говорить, даючи настоятелеві велику книгу. Вони раніше вже сперечалися про смерть, згадує настоятель. Дракула кілька разів запитував настоятеля, чи вірить він, свята людина, що кожен грішник, щиро покаявшись, потрапить у рай. Настоятель занепокоєний тим, що коли настане цей момент, чи встигне його патрон пережити останній ритуал, але не наважується про це сказати. Звичайно, все це відбудеться, якщо настоятель наполягатиме. Дракула вдруге перехрестився в істинну віру, аби висловити своє покаяння за тимчасовий відступ від неї у західну єретичну віру. Настоятель простив йому все, від себе простив усе. Хіба Дракула не присвятив своє життя боротьбі з безбожниками, з жахливим султаном, що руйнує стіни християнського світу? Але настоятель також думає про себе, що ж Всемогутній призначить цій дивній людині Він сподівається, що Дракула не порушуватиме цієї теми. Настоятель полегшено зітхає, коли князь просить показати, що нового зроблено за його відсутності. Вони разом обходять двір монастиря, і кури розбігаються перед ними. Дракула оглядає нові будинки, густі сади, городи, і на його обличчі з’являється задоволення, а настоятель поспішає показати йому нові підземні ходи, які вони побудували після його останнього візиту.
У келії вони п’ють чай, Дракула ставить перед настоятелем оксамитовий міх.
— Відкрийте, — пропонує він, розгладжуючи вуса. Він сидить у кріслі, розкинувши свої міцні ноги, завжди присутній поруч із ним меч усе ще висить на поясі. Настоятелеві хотілося б, щоб Дракула давав подарунки з більшою лагідністю, але він мовчки відкриває мішок.
— Турецький скарб, — говорить Дракула, широко посміхаючись.
У нижньому ряді в нього не вистачає одного зуба, але решта сильні й білі. Усередині настоятель бачить дорогоцінні камені невимовної краси, Грона смарагдів і рубінів, оттоманські важкі золоті персні й брошки та декілька речей, включаючи золотий гарний хрест із темними сапфірами. Настоятель не хоче знати, звідки це взялося.
— Ми прикрасимо вівтар і нову купіль для хрещення, — говорить Дракула. — Замовляйте кращих майстрів, звідки хочете. Це оплатить будь-яку роботу, і ще досить залишиться на мою могилу.
— Вашу могилу, мілорде? — настоятель шанобливо дивиться на підлогу.
— Так, ваше преосвященство. — Його рука знову тягнеться до руків’я кинджала. — Я думав про це. Я хотів би, щоб мене поховали перед вівтарем, а зверху накрили мармуровим каменем. Ви, звичайно ж, відправите найкращу службу. Можете запросити ще й другий хор заради такого випадку.
Настоятель уклоняється, але обличчя цієї людини, розважливий блиск у його очах змушує його нервуватися.
— На додаток до всього в мене є кілька прохань, які ви добре запам’ятаєте. Я хочу, щоб на могильному камені намалювали мій портрет, а не хрест.
Настоятель, уражений, підводить голову.
— Не буде хреста, мілорде?
— Ніякого хреста, — вперто повторює князь.
Він дивиться просто на настоятеля, а той не зважується заперечувати. Але він — духовний наставник цієї людини, і за хвилину він говорить знову:
— На кожній могилі ставиться знак страждань нашого Спасителя, і ваша могила повинна мати таку саму честь.
Дракула засмучується.
— Я не збираюся надовго віддавати себе смерті, — говорить він, понизивши голос.
— Є тільки один спосіб уникнути смерті, — сміливо каже настоятель, тільки через Христа, якщо Він дарує нам вічне життя.
Дракула пильно дивиться на нього кілька хвилин, і той намагається не відводити погляду.
— Можливо, — нарешті говорить він. — Але нещодавно я познайомився з людиною, купцем, який побував в одному західному монастирі. Він розповів, що в Галлії є таке місце — найстаріша церква в нашій частині світу, — де кілька латинських ченців знайшли спосіб пережити смерть. Він запропонував мені купити їхню таємницю, записану ним у книгу.
Настоятель здригається.
— Нехай зберігає нас Бог від такої єресі, — квапливо вимовляє він. — Я певен, сину мій, що ви відмовилися від цієї спокуси.
Дракула посміхається.
— Ви ж знаєте, я дуже люблю книги.
— Є тільки одна істинна Книга, яку ми повинні любити всім своїм серцем і душею, — говорить настоятель, але водночас не може відвести погляду від порізаної шрамами руки князя, якою він бавиться коштовним руків’ям кинджала. На мізинці Дракула носить перстень, і настоятель добре знає символ на ньому — не треба навіть придивлятися — лютий звір.
— Досить про це. Ходімо. — Настоятель радіє. Дракула, очевидно, стомився від суперечок і легко підводиться. — Я хочу подивитися на ваших переписувачів, у мене для них незабаром знайдеться робота.
Вони разом проходять у невелике приміщення для переписування рукописів, у якому троє ченців, за старими правилами, вручну копіюють манускрипти, а один чернець вирізає букви, щоб надрукувати сторінку «Житія святого Антонія». Друкарський прес стоїть у кутку. Це перший друкарський прес у Валахії, і Дракула гордо проводить по ньому своєю важкою широкою рукою. Найстаріший із ченців, стоячи біля преса, вирізує щось із дерева. Дракула нахиляється над ним.
— Що це буде, отче?
— Святий Михаїл убиває дракона, мілорде, — бурмоче старий чернець, зводячи на князя старечі очі, обрамлені густими сивими бровами.
— Нехай краще дракон убиває безбожника, — посміхаючись, говорить Дракула.
Чернець киває, але настоятель знову здригається.
— У мене для вас є нова робота, — говорить йому Дракула. — Я залишу начерк у настоятеля.
На залитому сонцем дворі він зупиняється.
— Я залишуся, щоб послухати службу й прийняти у вас причастя. — Він повертається й посміхається настоятелеві: — У вас знайдеться для мене ліжко в одній із келій на сьогодні?
— Як завжди, мілорде. Цей будинок Бога — ваш будинок.
— А тепер ходімо на мою вежу.
Настоятель добре знає цю примху покровителя. Дракула любить дивитися на озеро й навколишні береги з найвищої точки церкви, наче перевіряючи, чи не йде ворог. У нього на це є поважні причини, думає настоятель. Оттомани шукають його голову рік у рік, король Угорщини ненавидить його, власні бояри теж ненавидять і бояться. Чи є у світі хто-небудь, хто не є йому ворогом, окрім жителів цього острова? Настоятель повільно піднімається за ним крутими сходами, підбадьорюючи себе перед дзенькотом дзвонів. Невдовзі пролунає подзвін, і нагорі звук дуже гучний.
Під куполом вежі є довгі отвори з кожного боку. Коли настоятель піднімається на верхній майданчик, Дракула вже стоїть на своєму улюбленому місці й дивиться на озеро, закинувши за спину руки: звичайна поза, коли він щось планує, обмірковує. Настоятель бачив, як князь стояв отак перед своїми воїнами, даючи вказівки на наступний день. Він не схожий на людину, якій постійно загрожує небезпека, — це володар, чия смерть може статися будь-якої миті і який повинен щохвилини думати про спасіння своєї душі. Але ні, думає настоятель, він схожий на людину, перед якою лежить увесь світ.