Страница 46 из 53
Чорній для цього слід лише мовчати, що вона робила від природи, а Гаранін міг заговорити будь-кого — це теж, Юліє, природний дар. Таким чином, він мав до своїх послуг ферму, на якій не вистачало робочих рук. Він хотів бути схожим на свою старшу сестру. У вас же, Юлю, десь приблизно такий бізнес…
— Він божевільний, — похмуро констатувала Юлія.
— Тут я згоден — але за умови, що це — теж припущення, тільки тепер ваше. Як Руслан заманив свої перші жертви туди, навіть думати і припускати не хочу. Варіантів тьма. Зате ми точно знаємо, за якою схемоювін вибудував свою маленьку імперію і яким способом створював для своїх братів і сестер ситуацію, з якої вонине могли б вибратися. За великим рахунком, вони мали дах над головою і були забезпечені прожитковим мінімумом — харчами. Крім того, мали змогу брати участь у вечірніх, так би мовити, розвагах. Комусь це подобалося, комусь ні — та вийти з гри не зміг ніхто, крім такої собі Оксани Приходько. Люди на Території Свободи мали хліб і видовища: все необхідне. Ну, а Руслан, який виявився для них божеством, для кого злим, для кого — добрим, насправді переслідував приземленішу мету. Він мав віддану коханку, маєток і рабів, котрі годували його.
— Мені вже не терпиться почути від Родіона Шабанова історію про те, як він вистежив кривдника своєї дівчини, — промовив Антон. — І покарав його тим способом, яким сам Учитель ламав непокірних. Бач, Юлю, тут той рідкісний випадок, коли відповідь отримана раніше, ніж умови задачі. То як, до Шабанова?
— Я б хотіла спершу побачити Оксану, — помовчавши, відповіла Гараніна — коньяк потроху розбирав, знімаючи напругу. — Взагалі я не впевнена, що мені потрібен саме Родіон.
— Скажи, — Сахновський міцніше стиснув її руку. — Коли ти побачиш Оксану і поговориш з нею, твоя душа нарешті заспокоїться?
— Це ти правильно сказав — душа, — на губах Гараніної окреслилася посмішка. — Так, Антоне. Коли дізнаюся, як усе сталося… як їм удалося його… покарати… Так, моя душа заспокоїться. Не обіцяю забути Руслана та викреслити його з пам’яті. Але обіцяю його не згадувати. Цей привид мене вже не потурбує.
Не виявилося Оксани Приходько вдома.
Її мама, зовсім сива невисока жінка, пряма, мов тичка, не пустила трійцю гостей навіть на поріг. Розмовляла через двері, якщо те, що відбувалося, взагалі можна було назвати розмовою.
Так, вона бачила по телевізору ту фотографію. Так, вона не надала цьому жодного значення, аж поки донька не подзвонила і не попередила: «Мамо, це він!» Звідки подзвонила донька? А це нікого не стосується! Вона жива. Вона здорова, наскільки можна бути здоровим після пережитого. Але вона нікому не дозволить більше смикати себе серед ночі, прохати про різні ексклюзивні інтерв’ю, про участь у телевізійних ток-шоу, навіть за гроші. Ні, Оксана не зароблятиме на своєму горі, а вона, її матір, ганятиме від неї роззяв, мов поганих мух.
Міліція приходила. Теж Оксану шукає. Для чого? Впізнати того паскудника? Без неї вже впізнали. Оксана в розшуку? Вона винна в чомусь? Ні? Тоді — до побачення! Так вона міліції сказала. Так і всім іншим говорить.
Все. До побачення.
Бо повернеться чоловік з роботи — той узагалі погано себе контролює.
— Не варто ризикувати, — порадив Кравцов. — Тухлий номер, жінка зайняла глуху оборону.
— Я її розумію, — сказала Гараніна.
— Я теж, — погодився з нею Сахновський.
— Тоді до Шабанова. Без варіантів, — сказав Роман.
Його адреси Леся не знала.
Зате пояснила, де простіше знайти. Родіон Шабанов торгував «паленими» DVD-дисками, збірниками нових фільмів, записаних на диск за системою «10 в 1». Точка в нього була поруч із входом у велику крамницю побутової техніки, знайти досить легко. Крамниця одна, у центрі, і торгова точка з дисками, відповідно, одна.
На вигляд хлопцеві було трошки менше тридцятьох років. Прилаштувавшись на мізерному просторі кіоску, майже весь зайнятий стільцем, він дивився, як на екрані маленького телевізора перемагають один одного у нерівній боротьбі роботи-трансформери. Поруч примостився хлопчина середнього шкільного віку, теж не відводячи очей від екрану.
— Нормальна тобі якість? — поцікавився продавець, не повертаючи голови. — Це екранка, але нормальна копія, лазерна — бач?
Підліток мовчав, зачудовано стежачи за наступом поганих роботів на хороших людей по всьому фронту.
— Купи і дивися вдома, — рішуче заявив продавець, вимкнувши фільм. — Беремо?
Вгледів трійцю, що саме підійшла до кіоску, спитав:
— А вас що цікавить?
— Шабанов — ви? — діловито поцікавився Кравцов.
Відчувши, що він тут зайвий, підліток швиденько випарувався.
— Припустімо.
— А якщо без припущень? У нас сьогодні забагато припущень.
— Тобто?
— Тобто, — вступивши в розмову, в тон йому промовив Сахновський, — є хвилинка поговорити?
— Я ніби на роботі… Про що?
— Про все, — Антон підійшов упритул, нахилився до Родіона ближче. — Ти послухай і не спіши боятися. Зла тобі ніхто не хоче. Просто поговорити треба.
— Не розумію… Ви хто… Про що…
— Оксана Приходько — де вона? — виступила вперед Юлія.
— Не знаю.
Відповідь прозвучала з такою відвертою та неприхованою щирістю, що всі троє, не змовляючись, повірили хлопцеві без жодних вагань.
— Ви хіба не разом? — уточнила Гараніна, аби хоч щось запитати і не втрачати нитки розмови.
— Давно вже ні… Слухайте, я знаю, чого ви хочете. Ви журналісти? — тепер він говорив швидко, випльовуючи слова. — На ментів не схожі… Значить, журналісти. З Києва, мабуть… До мене приїздили з Києва, тільки я обламав їх. Розумієте — обламав!
Тепер Антон відсторонив Юлію.
— Ми не журналісти. Бачив фото у «Надзвичайних новинах» на ICTV?
— Не бачив. Я не дивлюся кримінальної хроніки. Фантастику люблю, — признався для чогось. — Чорнуха — не для мене ніби… Слухайте, я правда не дивився… Мені потім дзвонили. Учитель знайшовся, ви ж розумієте, про кого я… Ви ж для того сюди…
— Чого ти нервуєш, Родіоне? — подав голос Кравцов. — Не треба нервувати.
— Тому, що він мертвий… Учитель… Як і чому помер, не знаю… Менти заворушилися, справа ж така…
— Мертвий, — погодився Антон, намагаючись триматися якомога байдужіше. — Ти чого нервуєш? Радіти треба — скільки горя приніс. І Оксані…
— Ми не разом більше! — не дав договорити Шабанов. — Не разом, давно. Через нього… Через те, що з нею було… Що робили… Я не зміг…
Ось тепер усі троє знову розгубилися. І на цей раз — ґрунтовно: сам вигляд Родіона Шабанова виявився красномовнішим за будь-які докази: цей парубок навряд чи має причетність до того, що сталося з Русланом Гараніним у Жашкові. Родіон Шабанов винуватив у всьому саму Оксану.
Але ж Родіон… Родіон… Родіон…
— Спокійно, — промовив Антон Сахновський радше сам до себе, ніж до Шабанова. — Давно ви розійшлися з Оксаною?
— Відразу потому, як… Зрозумійте мене правильно. Батьки її все зрозуміли: я б не зміг із цим жити. З нею… з цим усім… після того… Коротше, після того, що вона дозволяла з собою там чинити. Якщо правда навіть одна чутка з десятьох…
— Ти її зрадив, — сказав Антон.
— Нехай так, — легко погодився Родіон, у голосі чувся виклик. — Нехай! Я до того був із нею, вважайте, три роки. Батьки її молилися на мене, без перебільшення. Мама — так особливо. Оксанка така була: легко могла десь із дому зірватися, загуляти чи там що… Казала — всім нам, правильним, на зло. Ну, це довга історія, не цікава вам… Я її всюди знаходив, часом таку… Ну, розумієте… Доставляв додому, вона на довший час заспокоювалася, все знову ставало нормально. Думав одружуватися. Любив… Тільки словами це якось не той… Вона не хотіла. Каже — свобода дорожча. Ось і знайшла свободу. Словом, я втомився від неї. Тоді навіть не шукав. Мене всі зрозуміли…
— Всі — це хто? — уточнив Кравцов.
— Батьки наші. Друзі. Тим більше, вона дзвонила. Потім відомо стало: в них там телефон був… Той козел дбав, аби всі, в кого рідні є, за своїх не переживали. Типу все в нас добре. Вони ж не ховалися, не ховалися — ось у чому фокус! На видноті! Тільки в нас таке можливе!