Страница 14 из 42
Загрижена съм малко за Н, моя специален любим. Да, той е все още така страхотен, както винаги… и да, готова съм да дам чантата си на „Хермес Бъркин“, за да бъда неговата принцеса. Просто искам да престане да се спотайва в горната част на Пето авеню и да отпива тайно от сребърното шишенце в джоба като разстроен неудачник. Ако има нужда от нечие рамо, знае къде да ме намери.
Но най-много се е променил слабият развлечен Д. Ако не сте го виждали от тази сутрин, това са последните новини — подстригал се е! Това определено е работа на стария бръснар от „Бродуей“ и Западна 88-ма улица, но сега кафявите му очи се виждат, което си е цяло подобрение, както и модерните секси бакенбарди.
На добър път е!
Да излизаш с големите момичета
Изключителна привилегия е да те вземе под крилото си някое по-голямо момиче и да гледаш на живота през призмата на толкова-съм-готина-че-не-е-нужно-да-се-старая. Но не се увличай и не си мисли, че големите момичета ще започнат да те канят на кино. Не и тя. В момента, в който бъде заета с купони и ходене по магазините за сандали, или каквото и друго да правят по-големите момичета, когато са свободни, тя ще забрави за доброто старо време. Възможно е дори да забрави името ти. Естествено, може и да греша. Може да останете приятелки завинаги и да финансирате взаимно членството си в клуба на Кънектикът, когато и двете сте вече омъжени и с деца. А може и да не стане така. Да не кажеш после, че не съм те предупредила.
Вашите имейли
В: Скъпа Интригантке,
Може и да не съм разбрала много добре, но съм почти убедена, че видях А от „Бронксдейл“ с другото момиче от нашия клас и това, което излъчваше, беше: „Аз съм велик. Аз съм в «Харвард». А тя: «Ти си страхотен. Искам те». Хм, той няма ли си гадже?“
В.З.В.
О: Скъпа В.З.В.,
Първо, какво означава В.З.В.? Виждам, значи вярвам? Воювам за Ванкувър? Вяра за влюбените? Ако това, което казваш, е истина, аз съм Т.З.Е.Р. — Тъжна за един русокос.
Интригантката
В: Скъпа Интригантке,
Чух, че са хванали Б с наркотици в училище и сега трябва да полага общественополезен труд. Освен това ходи на рехабилитация и затова се е подстригала. Там те задължават да го направиш, като в затвора.
Дейзи
О: Скъпа Дейзи, Това звучи като черната хроника на „Лайфтайм“. Не говориш сериозно, нали?
Интригантката
Упс. Забравих за сесията си за изкуствен тен в Блис — единственият начин да продължа да се усмихвам до лятото!
Знаете, че ме обичате,
Интригантката
Н купува евтина чанта
Във вторник след училище Нейт се шляеше в Сентръл Парк и проверяваше дилърите в „Шийп Мелоу“. Беше изкарал цели двадесет и четири часа без да пуши и вместо да се чувства жизнен и бодър, той беше отегчен от трезвия си мозък. Часовете в училище изглеждаха два пъти по-дълги и дори тъпите шеги на Джереми Скот Томпкинсън не можеха да го разсмеят.
Късното следобедно слънце лежеше ниско в небето, огрявайки в златисто замръзналата кафява трева на ливадата. Двама здрави мъжаги с черни тениски с надпис „Персонал“ на гърба играеха футбол. Слаба възрастна жена с червен костюм на Шанел и огромен шал от лисица разхождаше кучето си. Както обикновено, дилърите бяха насядали по пейките около ливадата, слушаха „WFAN“ на дискмените си или четяха „Дейли нюз“. Нейт забеляза познато лице с рижава коса, светлосив екип за бягане „Пума“ с подхождащи му сиво-бели маратонки „Пума“ и черна мъхеста шапка „Кангол“.
— Здравей, Мичел! — извика радостно Нейт. По дяволите, радваше се да го види. Мичел вдигна ръка за поздрав, когато Нейт го наближи. — Човече, мислех, че си в Амстердам.
Мичел поклати бавно глава.
— Не още.
— Търсех те. За малко да купя от ония боклуци. Имаш, нали? — попита Нейт.
Мичел кимна и се изправи. Тръгнаха заедно по пътеката като двама приятели, които се разхождат в парка. Нейт извади сгъната стодоларова банкнота от джоба на палтото си и я приготви в ръка, готов да я подаде на Мичел в замяна на стоката.
— Имам нова пратка от Перу — каза Минел, извади найлоново пликче от джоба си и го подаде дискретно на Нейт.
Ако случайно си там и ги гледаш в парка, ще си помислиш, че си поделят закуската или нещо от този род. Имам предвид, ако си абсолютен глупак.
— Благодаря, човече — Нейт му подаде банкнотата и пъхна пликчето в джоба си. Въздъхна с облекчение. Жалко, че нямаше в него листа за цигари, иначе щеше да си направи една голяма точно там и точно в този момент. — Значи — Нейт се опитваше да говори с Мичел от вежливост, преди да си тръгне. — Местиш ли се все пак в Амстердам, или какво?
Мичел спря на едно място и разкопча якето си.
— Не, принуден съм да остана тук още малко. — Той повдигна сивата си термична тениска и оголи слабите си луничави гърди. По гърдите му имаше залепени кабели.
Нейт беше гледал достатъчно пъти „Закон и ред“, за да знае какво означава това. Мрачният сценарий се затваряше около него и той отстъпи назад. Притъмня му пред очите или беше лош сън?
Мичел смъкна надолу тениската и закопча якето си. Той пристъпи към Нейт, все едно се страхуваше да не му избяга.
— Извинявай, малкия, но ме хванаха. Сега работя за тях — той завъртя глава към пейките зад него. — Всички тези боклуци на пейката са ченгета, окей, така че не се опитвай да бягаш. Ще изчакаме двамата тук, докато им дам сигнал и после един от тях ще дойде да те съпроводи до Районното на Амстердам. Амстердам — каква ирония на съдбата, нали?
Нейт беше сигурен, че Мичел се опитваше да го развесели, за да не се чувства толкова гадно, че го окошарва.
— Окей — каза Нейт сковано. Как се случи това? Никога досега не го бяха мамили и се чувстваше гадно. Хвърли пликчето с материала на земята и го изрита. — По дяволите — изпсува през зъби.
Мичел вдигна пликчето и сложи ръка на рамото му. После вдигна нагоре другата си ръка и махна на полицаите към пейките. Двама от тях се изправиха и се забързаха към него. Не приличаха изобщо на полицаи. Единият носеше черни дънки „Клуб Монако“, а другият имаше глупава червена шапка помпон. Показаха на Нейт значките си.
— Няма да ти слагаме белезници — обясни „Клуб Монако“. — Непълнолетен си, нали?
Нейт кимна тъжно, избягвайки погледа на ченгето. Щеше да навърши осемнадесет през април.
— Като стигнем в Районното, ще се обадиш на вашите.
Сигурен съм, че ще бъдат разчувствани — помисли Нейт горчиво.
От другата страна на ливадата двамата мъжаги, играещи футбол, и възрастната жена с пухкавия бял пудел се бяха събрали заедно. Наблюдаваха арестуването на Нейт, все едно беше първа серия на някое ново обещаващо риалити шоу.
— Ще те пуснем след няколко часа — каза ченгето с червената шапка, докато записваше нещо в бележника си. Нейт забеляза златните обици на полицая и осъзна, че беше жена, въпреки широките й рамене и дебели пръсти. — Ще те глобят и сигурно ще те изпратят на рехабилитация.
Все още усещаше ръката на Мичел на рамото си, като морална подкрепа.
— Имаш късмет — добави той.
Нейт стоеше с наведена глава и се надяваше, не никой няма да го разпознае. Хич не се чувстваше късметлия.
Представянето на новия Д
Вторник следобед. Ванеса стоеше пред „Ривърсайд Преп“, снимаше замръзналия труп на един умрял гълъб и мислеше за секс, докато чакаше да се появи Дан. Беше й оставил съобщение на рецепцията на „Констънс Билард“ да се срещнат след училище. Спешно. Ще те чакам тук в четири, гласеше то. Как се превзема, помисли влюбено Ванеса. Какво можеше да бъде толкова спешно? Сигурно го беше хванала параноята, защото днес излизаше поемата му в Ню Йоркър. Или това, или беше прекалено възбуден и нямаше търпение да го направи пак. Рано сутринта, преди да си вземе душ, Ванеса се спусна по стълбите и изтича до щанда за вестници на ъгъла да си купи шест броя Ню Йоркър. Така щеше да има винаги един брой под ръка, за да натрие носа на Дан, когато се чувстваше непълноценен.