Страница 38 из 71
— Значи хитлеристка маневра за политически натиск. Ние ще плувнем скоро в германски води. Й ако настъпи криза, Немският папиросен концерн може да купи всичките ни тютюни, но на смешно ниски цени… Всичко това е твърде жалко, господин Барутчиев!…
— Не толкова, не толкова, драги момко!… Не бъдете песимист! Немският папиросен концерн ще купува на ниски цени, но в големи количества и печалбите ще останат същите… Говоря за избраните фирми, които ще останат да търгуват с немците — добави той многозначително.
— Кои ще бъдат тия фирми? — спокойно попита Борис.
— Нашите!… — тържествено отговори Барутчиев — Моята и вашата. Ние ще получаваме лъвските контингенти, а другите ще събират трохите.
— Това е въпрос на бъдеще — безразлично каза Борис. — Повече ме интересува какво можете да направите за „Никотиана“ днес.
Очите на Барутчиев се втренчиха изпитателно в хитрото вълче.
— Не е ли по-разумно да мислите за утре? — попита той.
— Свикнал съм да разчитам само върху неща, които могат да се свършат днес.
— Аз бих могъл да кажа за себе си същото.
— Доказателство за доверие дава първо оня, който го търси.
— Доверие?… — Барутчиев го погледна надменно. — Съмнявате ли се в моите връзки с немците?
— Никак!… Но те са чисто платонични.
Върху устните на Борис заигра пак предишната ледена усмивка.
— Разсъждавате повърхностно, драги!… Моралният фактор за германците е по-важен.
— Може би утре да, но днес не… За да проникнат политически у нас, те трябва да действуват първо с материалния.
— Прав сте!… — рече Барутчиев, като се замисли малко. — Но какво искате да кажете с това?
— Съвсем просто нещо. Вие не бихте могли да заемете днес мястото на Коен въпреки симпатиите, с които се ползувате пред немците.
— Защо?
— Не сте овладели политическия сектор.
Барутчиев се замисли пак и лицето му взе малко глупаво изражение. Тия неща не му бяха идвали на ум досега.
— Ще го направя — каза той след малко.
— Не можете. Липсват ви пари.
— Ще ги получа от немците.
— Изключено!… Немците никога няма да бръкнат в собствените си джобове, докато имат възможност да принудят към това другиго… Ясно, нали?
Барутчиев не разбираше или се правеше, че не разбира. Борис се уточни напълно:
— Да говорим като търговци от нашия ранг, господин Барутчиев!… Става дума за политическите мъже и за конците, с които се дърпат… Вие нямате никакъв куклен театър, а моят работи безупречно. Немците биха могли да го използуват, ако осигурят пласмента на тютюните ми чрез папиросния концерн.
Посивелият мъж остана с отворена уста, а хлапето го гледаше с мрачните си очи спокойно, хладно, невъзмутимо. Какъв цинизъм! Каква дързост!… Не се ли срамуваше, не се ли боеше поне да говори така? Ето новото поколение!… То не си даваше дори труда да лицемери. Но след смайването, което го обзе, Барутчиев почувствува гняв и злоба. Сега условията на Борис му станаха съвършено ясни.
— Вие искате… — гласът на Барутчиев изхриптя почти болезнено — да заемете мястото на Коен… и „Никотиана“ да получава лъвската част от контингентите на Немския папиросен концерн?… Това искате, нали?
— Точно това, господин Барутчиев!… Вие можете да го предложите на германците с всичките предимства, които съдържа за вас и за мене. Можете да използувате и дворцовата линия.
— Никога!… — злобно изсъска Барутчиев.
— Защо?
Гласът на Борис не беше се променил никак.
— Защото аз чакам това за себе си от две години. Хм… Слушайте, момко!… Вие ставате дързък, обиждате всички и се надценявате… Не се ли боите? Начинът, по който говорите, става опасен.
В очите на Барутчиев светна скрита заплаха.
— Опасен е преди всичко за вас. — От гърдите на вълчето се изтръгна остър, металически смях. — Вероятността да спечелите делото може да стане нищожна.
— Аз ще бъда силен утре — глухо изръмжа Барутчиев.
— Не повече от днес, защото ви липсват качества. — Гласът на Борис се повиши и стана неимоверно дързък. — Вие ще посочвате на фон Гайер тази или онази фирма, ще прокарвате дребни, лошо манипулирани партиди, но лъвският дял ще ви отбягва винаги, защото сте неспособен търговец. Немците знаят, че не разбирате нищо от тютюна, от качествата и манипулацията му. Те виждат, че сте обикновен самохвалко и грандоман, който изсипва пред тях само приказки, без да притежава действителната сила на парите и влияние над политически лица.
Барутчиев скочи от креслото си.
— Това е нахалство!… — извика той. — Вие ме обиждате!
— Говоря истината във ваша полза.
— Аз ще я кажа, където трябва, във ваша вреда!… Всички знаят че имате братя комунисти.
— Е, та?…
Гласът на Борис трепна леко, но само за миг.
— Мислете и за моите нокти!
— Делото ще ги изреже. Ако не го спечелите, вие сте загубен. Мислите ли, че немските ви приятели не го следят?… Допускате ли, че Немският папиросен концерн ще ви отпусне кредит да закупите десет милиона килограма тютюн, ако се докаже, че парите, които е отпускала банката на брат ви, са били употребени да си построите най-разкошната къща в София и да купите апартамент на любовницата си?
Лицето на Барутчиев побледня внезапно.
— Това е подлост!… — прегракнал от гняв, извика той. — Чувам го за първи път.
— Разисква се между съдиите и в обществото.
— Ще заведа дело и срещу вас!
— Отлично!… Мога да посоча от кого съм го чул.
— Посочете веднага!
— Не сега. В съда.
— Вие сте нечестен… подъл човек!… — От устата на Барутчиев почна да пръска слюнка. — Вие сте интригант!… Вие сте разрушителен… антисоциален тип!…
— Тук вече никой няма да ви повярва.
— Ще кажа… ще ви изложа, че братята ви са комунисти!… Ще ви изоблича пред немците… в двореца… навсякъде!
— Но делото ви срещу банката ще пропадне. Бъдете напълно сигурен в това. Зная какво трябва да изтъкна като вещо лице в съда. И не забравяйте, че министърът на правосъдието е акционер в „Никотиана“ и че… О, вие знаете какво!… Дори най-честните съдии развързват очите на Темида, когато разглеждат дело за тридесет милиона.
— Жалко правосъдие!… Нещастни съдии!…
— Те са от демократическата партия, на която е лидер брат ви.
Барутчиев улови главата си с двете ръце и почна да се разхожда из стаята като луд.
— Успокойте се и седнете, господин Барутчиев! — учтиво предложи Борис. — Нека завършим разговора спокойно.
Барутчиев се отпусна тежко в коженото кресло. Дишаше трудно. Лицето му беше посиняло и по него се стичаха ситни капчици пот. Той извади кърпа и се обърса. Борис го наблюдаваше с хладината на същество, неспособно да изпита гняв, омраза или съчувствие. Само черният блясък на зениците му показваше тържеството над поваления противник.
— Какво предлагате? — глухо попита Барутчиев.
— Да се изясним още малко, за да видите, че и вие имате полза. Не говоря само за изхода на делото… Дори ако заемете мястото на Коен, вие не можете да се справите с една огромна доставка за Немския папиросен концерн. Липсват ви похват, организация, технически персонал… През следващата година немците ще възложат доставката другиму. Да, тъй ще бъде!… Вие сам го предчувствувате много добре. Това е само техническата страна на въпроса. Но немците искат да упражнят и политически натиск, а вие не разполагате с никакво средство за това освен хората в двореца, които още не желаят да се излагат. „Никотиана“, напротив, има връзки с правителството, депутатите, опозицията… с пресата и запасните генерали… с всички!… Глупаво е да мислите, че можете да спечелите тия хора сам. Това е трудна и в много отношения опасна работа. Аз работя с хора, които съм получил, така да се каже, заедно с „Никотиана“ от татко Пиер. Не смея да се свързвам с нови… Има шмекери, които доят от две крави!… Има скрити левичари, които могат да ви изложат със запитване в камарата… Чудно ми е, как не сте разбрали тия прости неща досега?
Барутчиев мълчеше, гледайки мрачно пред себе си.