Страница 35 из 71
— Сега е празникът на студентите — обясни Бимби.
Германецът гледаше Ирина с лека, скучаеща усмивка.
— Ти медицина ли следваше? — разсеяно попита Зара.
— Да.
Но тя прекъсна разговора. В това време на масата им дойде тънък, висок мъж с малко плешива глава и свободни движения на човек, за когото барът представлява среда, в която се чувствува отлично. Той носеше също светъл костюм.
— Лихтенфелд, вие изпуснахте нощта!… — рече Зара на немски.
— Затова пък спечелих деня — отговори германецът, като повика небрежно келнера.
— Как? — попита Хайлборн.
— Шефът отиде в Чамкория, а ние с Прайбиш — на лов за зайци.
Лихтенфелд обиколи бара с надменен и дързък поглед. Очите му се спряха само върху Ирина, изцъклиха се за миг неподвижно и после замигаха бързо.
— Какво е това момиче? — попита той бързо.
— Съвсем непознато — отговори Зара, като повдигна рамене.
— Харесва ли ви? — попита Хайлборн.
Лихтенфелд постави на окото си монокъл и го махна веднага.
— Това е богинята на лова!… — каза той възхитено.
След това се обърна към келнера и заповяда отсечено:
— Вермут!
Но Ирина не забеляза, че говореха за нея. Тя гледаше към дъното на бара. Там, на една маса, смучейки цитронада, седеше жената, която й беше отнела Борис. Там, на една маса, разговаряше някакво пепеляворусо, безцветно, лишено от блясък момиче, с печални и сиви като дъждовно утро очи, с безкръвни като увехнал цвят устни. По лицето му нямаше никакъв грим. Ала тъкмо тая липса на грим заедно с простата безупречна прическа и с рокля без украшения придаваха на личността й нещо благородно, което не притежаваше нито една от жените, дошли в бара. Беше странно, но Ирина съзна, че не мразеше това момиче. И в същия миг я осени мисълта, че това бледо, кротко създание навярно не подозираше драмата й и също нямаше основание да я мрази. До Мария седеше Борис в тъмносин шевиотен костюм, а от другата й страна — високият красив господин с бяла коса, който придружаваше баща й през време на обиколките из района. Ирина се беше научила тази вечер да различава модните и елегантни мъже. Костов подобно на Бимби, Хайлборн и Лихтенфелд носеше също много светъл костюм.
В това време погледите на Ирина и Борис се срещнаха Той направи вежлив, равнодушен поклон. Ирина отговори по същия начин с кимване на глава.
Бъбренето на Бимби изведнъж пресекна.
— Откъде познаваш новия експерт на „Никотиана“? — смаяно попита той.
— Ние сме от един град.
— Защо не си ми казала това досега?
— Има ли някакво значение!…
— Близка ли си с него?
— Не — сухо отговори Ирина. — Откъде-накъде?
— Питам. Откъде се познавате?
— Учехме в една гимназия.
— Той вероятно те е ухажвал!…
— Ти си пиян и почваш да дрънкаш глупости.
Бимби изглеждаше едновременно възбуден и разярен.
Той гледаше към масата на Борис със злобно присвити очи. Ирина долови съвсем ясно в очите му завистта на слабия, нищожен чакал към едрия и могъщ хищник.
— Защо мислиш, че ме е ухажвал? — насмешливо попита тя.
— Защото всички казват, че е много опитен женкар… — злобно произнесе Бимби. — Зная историята му. Той бил Обикновен писар в склада, Но тормозел чиновниците и задирял жени… Казват, че обърнал внимание на Мария, като я причаквал всеки ден в една ливада, където отивала да чете… Рядък тип наистина… Баща му бил някакъв учител и маниак, на когото се подигравал целият град. Майка му пък просела от бакалите сирене…
— Всичко това е измислица — възмутено произнесе Ирина.
— Така приказват.
— Завиждат му. Баща му сега е директор на гимназията, а майка му е превъзходна жена.
— А как мислиш е привлякъл Мария?
— Не зная. Предполагам, че всичко е станало по любов.
— Ами, любов!… — цинично рече Бимби. — Той просто умее да завърта и използува жените. Инак как може да се обясни, че за двадесет и четири часа е станал от писар помощник на главния експерт на фирмата?
— Той е способен и упорит.
— Всички казват, че е наклонен към необмислени удари и ще докара катастрофа на фирмата… Татко Пиер е извършил голяма грешка с тоя тип.
— Едва ли — каза Ирина. — Но на тебе, изглежда, ти е доста неприятен?
— Аз го мразя — откровено призна Бимби. — Той ми попречи на една сделка, от която щях да спечеля много. „Никотиана“ обсебва всички чужденци и задушава дребните фирми и комисионери. Тя е картел от разбойници, който монополизира печалбите и не дава на хората да дишат…
Ирина се усмихна. Онеправдан в печалбите си, Бимби беше стигнал до истината, която повтаряха комунистите. Точно по същия начин говореше за едрите предприятия и Чингис.
— Защо се смееш? — сърдито попита Бимби.
— За картела от разбойници — отговори тя.
Бимби не беше твърде сигурен в това и се почувствува унизен пред Ирина от парвенюто, което седеше в дъното на бара. Вместо да пресече действието на виното, прери-аустернът му докара по-голямо замайване и го направи обидчиво-чувствителен към дребни неща. Ирина, напротив, усещаше възбудата от коктейла приятно.
— Аз ще го накарам да ме запомни — самоуверено заяви Бимби.
— Кого?.
— Тоя тип.
— Не мога да си представя как.
Очите на Бимби замигаха безпомощно, после го обзе желание да покаже своята значимост в търговския свят. Прери-аустернът го беше направил бъбрив.
— Ей така!… — рече той, опиянен от съзнанието за силата си. — „Никотиана“ иска да вземе лъвската част от доставките на Немския папиросен концерн… Но това няма да й се удаде. Един австриец на име Кршиванек образува дружество, което ще грабне всичко. В това дружество влизам и аз.
Бимби се наслади от въздействието на думите си върху лицето на Ирина и продължи:
— Този Кршиванек е близък на госпожица Дитрих и зет на Бромберг, министър на новото правителство на Райха… Разбираш, нали? Няма съмнение, че Немският папиросен концерн ще възложи доставката върху дружеството на Кршиванек. Остава да преодолеем само съпротивата на трима дръвници от представителството на концерна в София, които искат да работят с Барутчиев младия или „Никотиана“. Но единият от тия дръвници е вече спечелен.
— Кой го спечели?
— Момичето от съседната маса, с което говорих.
— Браво, браво!… — Ирина вече се забавляваше много добре. — А останалите двама?
— На единия готвим такъв номер, че няма да може да мръдне, а другият, когато получи заповед от Берлин, просто ще козирува… Разбираш, нали? И онова парвеню от „Никотиана“ ще остане с пръст в уста.
— Спечеленият не е ли на съседната маса? — внезапно попита Ирина.
— Да, това е същият, който те погледна с монокъла… Казва се барон Лихтенфелд.
— Боя се, че има намерение да ме покани за танц…
Тя не довърши. Дългият елегантен мъж с малко плешива глава стана от креслото си, дойде при масата им и се поклони учтиво.
В това време снобовете от „Никотиана“ бяха решили да си ходят, но Костов направи знак да останат още малко. Той седеше с лице срещу масата на Зара и Бимби и видя как баронът се поклони пред Ирина.
— Става забавно!… — рече Костов. — Баронът кани за танц вашата съгражданка, а тя му отказва. Гледайте, Лихтенфелд стои като прът и хората го зяпат. Потресаеща сцена!… Е, най-сетне кавалерът представя Лихтенфелд на дамата си и го кани да седне на масата, а нашата Зара се преструва на равнодушна… Положението е спасено.
— На всеки случай момичето е прекрасно!… — каза Мария, като извади от табакерата си цигара.
Костов й подаде огън.
— Да, необикновено красиво!… — потвърди той. — Но кавалерът й е мошеник и половина… Постоянно го срещам с Кршиванек и не мога да си представя по-подходяща двойка от двамата.
— Не е ли същият, който е предлагал някаква партида на италианците? — внезапно попита Борис.
— Да, същият — отговори Костов. — И после Зара прокара тази партида във френската режия през главата на Торосян.
— Това показва, че между двамата има връзка.