Страница 5 из 5
Він стояв довго, немов закляк. Місяць плив посеред неба, і з-над річки котилась прохолода. Він повторював раз у раз:
— То вже не мати. Матері немає.
Врешті він наважився. Ввійшов у хату повним кроком, взяв мерця в обійми, виніс і кинув у завалений льох. Потім прислухався.
Другого дня Васюренко приніс собі їжу. В хаті він так злякався, що трохи не впустив миски: на полу лежала його мати. Він спинився, й волосся йому наїжачилось. Потім він згадав, що сам уночі навмисно скрутив з хабоття опудало, щоб хто ввійде, то здавалось, що там людина лежить. Вів поставив маски, але ляк не покинув його. Оглянув хату — вона була так само порожня, обдерта й припала вилом. Утомлений він був страшенно. Ніч минула була чудна: він лежав і чи то думав про щось і ае міг згадати, чи просто куняв, раз у раз прокидаючись, а справжнього сну не було. А ночі короткі — зійшло сонце, пахнуло жаром, напекло аемлю; дихати нічим, наморочиться голова, хочеться лежати й лежати. Але він підвівся — ні, він схопився. Ніколи ще серце його ае билось Гак гостро; мов пугою різонула його думка, що вій матір свою викинув, як падло, як дохлу собаку. Перше бажання його було йти нудись далеко-далеко, щоб і вітер з цього краю не долітав до його. Але сил було так мало, що кожний рух болів йому. «Куди тікати? — з жалем гадав віп. — Зголоднів я... Немає мені путі». Він тер рукою чоло й насуплював брови. Потроху він заспокоювався; вчорашнє почало видаватися йому вже не таким страшним. Не зарізав же він людину! Хто вийде сином проти його? Ге, він бачив синів або дочок таких, як Марійка. Хто сміє йому за матір ганьби дати? «Ой, баба я, — думав він, — та ще й баба велика». Дурниця все це. Буде жити, працюватиме, і людям із нього користь буде. Учитиметься, книги великі читатиме, а книжку прочитаєш — мов сонце зійде. Гірко добував він науку, а таки дійшов. Раніше панам тільки було, тепер не те — тепер їхня, горопах гірких, черга прийшла.
Він знову марив про Київщину та Полтавщину. Як казав Корнійчук — не собачину, а свинятину в борщ кладуть, заробиш, парубче, добре! Обід він узяв. А повернувся — і знову він був мов лист осінній, в'ялий, жовтий і безпорадний. Поставив їжу на піл і сам сів коло опудала. Він був, як людина, що підняла надмірну вагу; в йому не було ні сили, ні думки живої — все те покошене, потоптане і вітром рознесене. День тягся довго; часом здавалося, що він і не кінчиться ніколи. Васюренко сидів зігнувшись і кочував, як затікають його ноги й клякнуть руки. А він і не думав уставати. В голові йому було сіро й безмежно, як уночі в степу серед снігів. Часом виплавала думка, що мертвяк — уже ве людина, що людина буває доти, поки жива; часом гадав про Полтавщину, де хліба багато й заробити можна, — і все те невиразно, немов чуже, розтоплювалося без останку в сірині його голови. Нечутно прийшов вечір. Васюренко помітив його, як була вже ніч. Він насилу підвівся, виринаючи з забуття, і розкидав геть накручене на полу опудало. Потім вийшов і став коло льоху. «Совість мутить, — подумав він, — он воно що. Мучить, шматує, в'ялить мене. Пропав я». Він сів на присьбі й схилив голову на руки. Коли він підвів голову, вже світало. Розгорнулись на сході рожеві хмаринки, заклубочилвсь, наливаючись жаром, і зійшло сонце. В цей день, а може, на другий прийшла Марійка. Вона здибала брата в хаті — він лежав долі й не ворушився.
— Ти ще живий? — гукнула вона. Він підвівся й дивився на сестру, ве пізнаючи. — Чого очі вирячив? Це я. Марійка. Кажуть, мати померла, що ти не ходиш обід брати.
— Померла, — відповів він.
Марійка побачила на полу миску з кашею, какао і білий черствив хліб. Мухи роїлись над тим чорною хмарою.
— О! — сказала вона. — Оце те, що американці дають! Ану, покуштувати.
Васюренко ступнув до неї й гукнув страшним, порепаним голосом:
— Не займай! Тобі свого мало!
— Свят, свят! — Марійка перехрестилась. — Тю на тебе, який скажений став! Хай йому грець, тій їжі. Ти скажи, де ти матір дів. Ти поховав її?
Він мовчав. Марійка засміялась.
— Щось ніхто не бачив, як ти її ховав... Де вона?
Він мовчав. Марійка гукнула:
— Проклятий! Ти з'їв її.
Вона побігла геть. Васюренко сів долі й похмуро дивився, як мухи споживали американську їжу. За хвилину народ із зборні посунув до Васюренкової хати. Всі бігли подивитись — такого ще не було, щоб хто матір з'їв. Попереду поспішала стара Кандзюбиха. Вона прибігла перша й перехрестила хату:
— Спаси й сохрани нас од людожера..
Весь двір налився народом. Баби штовхались, щоб стати попереду. Переказували, що хтось бачив, як Васюренко білував матір і вночі варив з неї юшку. Догадувались, що й малий Савчин син, що пропав, пішов теж Васюренкові на печеню. Голова сільради постукав ціпком у двері.
— Виходь.
Васюренко вийшов і спинився на порозі, держачись за двері. Всі ойкнули — він повстав ніби з домовини, сухий, згорблений, якийсь покручений, мов корч.
— Признавайся, ти з'їв матір? — гукнув голова.
— Ні, — відповів Васюренко. — Вона сама померла, а я викинув її у льох.
— Бреше, бреше, — загомоніли навкруги.
Голова сільради звелів оглянути льох. Там справді лежало тіло.
— Ти нащо так зробив? Ти знаєш, як строго тепер нащот мертвяків? Щоб зарази не було! Тобі ліньки було поховати!
Баби були невдоволені. Казали, що Васюренко вже добре матір об'їв, а сьогодні вночі докінчив би, так оце перебили.
— Щоб ти мені льох закидав! Щоб мені тут зарази не було. Чуєш? Васюренко похитав головою.
— Ні, — промовив він, — несила вже мені.
Голова сільради ударив його ціпком.
— От, злодюга! То це я мушу робити?
Натовп розходився.
Стара Кандзюбиха казала, що це місце треба посвятити.
1923 р.