Страница 59 из 69
Рухаючись угору, ми натрапили на те місце, де я знайшла Піту, замаскованого болотом і лозою. На щастя, через затяжний дощ тут не залишилося жодного сліду від його схованки. А це означає, що при потребі ми зможемо повернутися до нашої печери. В іншому разі я б так не ризикувала, знаючи, що на нас полює Катон.
Поступово кам’яні брили зменшувалися й перетворилися на гальку,(а коли наші ноги ступили на ніжний лісовий килим їз трави й соснових гілок, я полегшено зітхнула. І тут-таки усвідомила, що в нас проблеми. Мабуть, Піті було нелегко пересуватися по камінню з хворою, ногою, але принаймні він так не шумів. А тепер він гучно шурхотів, слабкою ногою розкидаючи довкола соснові голки. Він не просто шумів, він волочив ногу по землі. Я розвернулася й подивилася на нього.
— Що? — запитав він.
— Ти повинен рухатися тихіше, — мовила я. — Мовчу вже про Катона, та ти розлякаєш усіх зайців у радіусі десятьох миль.
— Справді? — здивувався він. — Вибач, я не помітив.
Отже, ми рушили далі, Піта пересувався трохи
тихіше, але навіть одне моє здорове вухо здригалося від його гучних кроків.
— Може, знімеш черевики? — запропонувала я.
— Тут? — здивувався він, так ніби я попросила його пройтися босоніж по розпеченому вугіллю.
Я ще раз нагадала собі, що він зовсім не звик до лісу, страшного та зловісного, що він ніколи не виходив за межі Округу 12. І я знову згадала про Гейла і про його беззвучну ходу. Гейл пересувається так тихо, що іноді мені ставало моторошно; навіть коли восени листя жовтіє й опадає на землю, він рухається мов тінь. Я майже чула, як він зараз регоче.
— Тут, — відповіла я терпляче. — Я також роззуюся. Тоді ми обоє рухатимемося тихіше.
Хоча я й так рухалася безшумно. Але ми обоє зняли черевики та шкарпетки, і навіть після того я могла запри-сягтися, що чую, як кожна найдрібніша гілочка тріщить під Пітиними підошвами.
За кілька годин ми дісталися нашого з Рутою табору, а я так нічого й не підстрелила. Якби вода в потічку спала, то можна було б розраховувати на рибу, але течія була ще занадто стрімкою. Коли ми зробили привал, щоб відпочити й попити води, я вирішила: Піта збиратиме ягоди й корінці, тоді як я полюватиму. Але в такому разі він стане легкою мішенню для Катона. Доведеться заховати його в якомусь надійному місці, пополювати, а тоді повернутися назад і забрати його. Але в мене було таке відчуття, що його гордість ніколи не дозволить йому пристати на таку пропозицію.
— Катніс, — мовив він. — Нам треба розділитися. Я знаю, що відлякую здобич.
— Тільки тому, що у тебе болить нога, — мовила я заспокійливо, хоча мушу зізнатися, це була правда лише частково.
— Знаю, — сказав він. — Тоді чому б тобі не піти самій? Покажи мені рослини, які можна збирати, і тоді від мене також буде користь.
— Багато буде користі, якщо з’явиться Катон і вб’є тебе.
Я намагалася говорити якомога бадьоріше, але це все одно прозвучало так, ніби Піта слабак. Дивно, але у відповідь він тільки засміявся.
— Послухай, я впораюся з Катоном. Хіба я не стикався з ним раніше?
Еге ж, стикався і чудово впорався: мало не вмер у болоті. Ось що мені спало на думку, але я промовчала. Зрештою, Піта врятував мені життя, взявши на себе Катона. Тож я спробувала іншу тактику:
— А може, ти вилізеш на дерево й добре оглянеш усе довкола, поки я полюватиму? — мовила я, намагаючись надати своєму голосу серйозності, ніби це справді дуже важливе завдання.
— А може, ти просто покажеш мені, що тут їстівне, і підеш роздобудеш нам трохи м’яса? — мовив він, перекривлюючи мене. — Але не відходь далеко, тобі може знадобитися моя допомога.
Я важко зітхнула і показала йому кілька їстівних корінців. Адже їжіа нам потрібна. Одного яблука, двох булочок і шматка сиру надовго не вистачить. Я вирішила полювати поблизу. Залишилося сподіватися, що Катон звідси далеко.
Я навчила Піту свистіти по-пташиному — не таку мелодію, як свистіла Рута, а простий коротенький звук, — тож тепер ми могли сповістити одне одного, що з нами все гаразд. На щастя, Піта легко засвоїв урок. Тож я залишила йому свій рюкзак і рушила далі.
Мені немов знову було одинадцять, я була ніби прив’язана, але не до паркана, а до Піти. Я відійшла всього на двадцять або тридцять кроків. Але цього виявилося достатньо, тут ліс кишів тваринами і різними звуками. Кілька разів ми перегукнулися по-пташиному, і це додало мені впевненості, я рушила далі й зовсім скоро вполювала двох зайців і жирну білку. Я вирішила, що на сьогодні цього достатньо. Можливо, варто ще розставити сильця й порибалити в струмку. Цього всього, ще й Пітиних корінців на додачу, повинно вистачити.
Рухаючись назад, я усвідомила, що от уже кілька хвилин, як ми не перегукувалися. Коли на мій свист ніхто не відгукнувся, я кинулася до Піти. За кілька секунд я натрапила на рюкзак і купку акуратно поскладаних корінців біля нього. На землі була розгорнула плівка, а на ній — ягоди. Але де Піта?
— Піто! — загукала я в паніці.— Піто!
Позаду зашелестіли кущі, я розвернулася й мало його не пристрелила. На щастя, в останню секунду я відсмикнула лук, і стріла поцілила в дуб ліворуч від Піти. Він підскочив, розсипавши жменю ягід на землю.
Мій страх переріс у лють.
— Що ти робиш? Ти повинен був бути тут, а не вештатися лісом!
— Далі по течії я знайшов кущ ягід, — виправдовувався він.
— Я свистіла. Чому ти не відповів? — накинулася я на нього.
— Я не чув. Мабуть, вода заглушила твій свист, — мовив він, а потім підійшов і поставив руки мені на плечі. Саме тоді я зрозуміла, що тремчу.
— Я перелякалася, що Катон убив тебе! — я заледве не кричала.
— Ні, зі мною все гаразд.
Піта пригорнув мене, але я й не ворухнулася.
— Катніс?
Я відштовхнула його, намагаючись привести до ладу свої почуття.
— Коли двоє людей домовляються про сигнал, то вони завжди залишаються в зоні досяжності цього сигналу. І якщо хтось із них не відповідає, значить, у нього неприємності, ясно?
— Ясно! — мовив він.
— Добре. Бо саме таке трапилося з Рутою, і я бачила, як вона померла! — мовила я.
Розвернулася, підійшла до рюкзака й відкоркувала нову пляшку води. Але я ще не була готова пробачити Піті. Я поглянула на їжу. Булочки і яблука були на місці, але хтось з’їв частину сиру.
— А ще ти їв без мене!
Насправді мені було байдуже, їв він чи ні, просто мені кортіло далі сваритися на нього.
— Що? Ні, я не їв, — виправдовувався Піта.
— Ага, виходить, яблука з’їли сир, — огризнулася я.
— Я не знаю, що з’їло сир, — відповів Піта виразно й повільно, наче йому вже уривався терпець. — Але це був не я. Бо я був біля струмка, збирав ягоди. Хочеш скуштувати?
Насправді я хотіла, але не мала наміру здаватися так скоро. Я підійшла й роздивилася їх. Я ще ніколи таких не бачила. Ні, бачила. Але не на арені. Це не ягоди Рути, хоча й дуже схожі. У Тренувальному Центрі нам також таких не показували. Я нахилилася вперед, узяла кілька ягід й уважно придивилася.
І немов почула батьків голос: «Не ці, Катніс. Ніколи не їж цих ягід. Це вовче лико. Вони отруйні. Ти помреш іще перш, ніж вони потраплять у шлунок».
Саме тоді пролунав гарматний постріл. Я різко розвернулася, перелякавшись, що Піта повалився на землю, але він стояв на місці й від здивування вигнув брови. За сотню кроків від нас з’явився вертоліт і підняв у повітря те, що залишилося від кощавого виснаженого тіла Лисячої Морди. її руде волосся виблискувало на сонці.
Я мала здогадатися, тільки-но побачила сир…
Піта схопив мене за руку і підштовхнув до дерева.
— Вилазь нагору. Він буде тут за кілька секунд. Так у нас буде більше шансів.
Я зупинила його і заспокоїла:
— Ні, Піто, її убив не Катон, а ти.
— Що? Я жодного разу не бачив її відтоді, як почалися Ігри, — мовив він. — Як я міг її вбити?
У відповідь я тільки простягнула йому жменьку ягід.
РОЗДIЛ 6