Страница 54 из 69
Коли Трач обернувся до мене з піднятим над головою каменем, я знала, що втікати марно. Мій лук порожній, остання стріла не поцілила у Клівію. Трач подивився на мене своїми дивними золотаво-карими очима.
— Що вона мала на увазі? Коли говорила про те, що Рута — твоя союзниця?
— Я… я… ми подружилися. Разом підірвали припаси кар’єристів. Я намагалася її врятувати. Але він дістався до неї перший. Хлопець з Округу 1,— мовила я.
Можливо, якщо він знатиме, що я допомагала Руті, то не вигадає для мене повільної садистської смерті.
— І ти його вбила? — вимогливо запитав він.
— Так. Я його вбила. І прикрасила її тіло квітами, — мовила я. — І заспівала їй колискову.
Раптом мені з очей ринули сльози. У пам’яті спливли сцени бою, Рутиної смерті. Все нахлинуло водночас: і спогади про Руту, і біль у голові, і страх перед Трачем, і стогони помираючої дівчини за кілька кроків звідси.
— Колискову? — перепитав Трач похмуро.
— Жалобну. Я співала їй, поки вона не померла, — відповіла я. — Твій округ… вони прислали мені хліб, — моя рука потягнулася вгору, але не по стрілу, якої я б і так не встигла дістати, а просто щоб утерти носа. — Тільки швидко, Трачу, гаразд?
Здається, Трач завагався. Він опустив руку з каменем і тицьнув у мене пальцем — майже звинувачувально.
— На перший раз я тебе відпускаю. За маленьку дівчинку. Ти і я, тепер ми квити. Ніяких боргів. Зрозуміла?
Я кивнула, бо я таки зрозуміла. Борги. Я сама ненавиджу бути в боргу. Це чи не єдина для мене річ, яка легко піддається розумінню. І саме в ту мить я усвідомила, що Трач не розіб’є мені каменем голову.
— Клівіє! — долинув голос Катона, тепер він був набагато ближче. І судячи з інтонації, він уже побачив мертве тіло Клівії.
— Тікай, дівчино у вогні,— мовив Трач.
Мені не треба було повторювати двічі. Я звелася на ноги і по стоптаній твердій землі чимдуж кинулася навтіки від Трача та Клівії і від голосу Катона. Тільки добігши до лісу, я насмілилась озирнутися. Трач із двома великими чорними мішками зник із поля зору ген за полем — там, куди ніколи не ступала моя нога. Катон, стиснувши спи^ у руці, впав навколішки біля Клівії, благаючи не кидати його. За кілька секунд він усвідомить, що його благання марні. Я помчала в ліс, без упину витираючи кров, що лилася з рани, й метаючись, немов загнана поранена тварина, якою я й була. За кілька хвилин пролунав постріл, і я зрозуміла, що Клівія померла, що тепер Катон майне за одним із нас. Він піде по сліду Трача або по (моєму. Мене охопив жах, у голові памо-рочилося, я хиталася з боку в бік, ледве тримаючись на ногах. Про всяк випадок я приготувала стрілу, але Катон метає спис чи не далі, ніж я стріляю.
Тільки одна річ трохи мене заспокоїла. У Трача мішок Катона, в якому лежить те, що могло стати для нього останнім шансом. Ладна побитися об заклад, що Катон кинувся услід за Трачем, а не за мною. Але я все одно не зупинялася. Добігши до струмка, я стрибнула у воду, навіть не роззувшись, і побрела вниз. Я зняла шкарпетки Рути, які використовувала як рукавиці, й притиснула їх до чола, намагаючись спинити кров, але вони просякли за лічені секунди.
Якимсь чином я добрела до печери. Протиснулася крізь отвір. У напівтьмі зняла з руки маленький оранжевий мішечок, розірвала застібку й витрусила вміст на землю. Одна тоненька коробочка, а в ній шприц із довгою тонкою голкою. Не вагаючись ні секунди, я увігнала голку Піті в руку й натиснула на поршень.
Мої заплямовані кров’ю долоні потягнулися до голови, а тоді впали на коліна.
Останнє, що я запам’ятала, то був вишуканий срібно-зелений метелик, який сів мені на зап’ястя.
РОЗДIЛ 4
Мене збудили важкі краплі дощу, що барабанили по даху нашого будинку. Мені зовсім не хотілося розлучатися зі сном, у коконі з товстого покривала мені було тепло й затишно, а головне — безпечно. Вдома завжди безпечно. Якось підсвідомо я розуміла, що болить голова. Можливо, у мене грип, і тому мені дозволили залишитися в ліжку і ще трохи поспати. Мамина рука ніжно пестить мені щоку, і я не відштовхнула її, хоча ніколи не хотіла показувати, наскільки палко я бажала того ніжного дотику. Щоб вона не зрозуміла, як сильно я за нею скучила, хоча й досі їй не довіряю. А тоді хтось заговорив до мене. Це був не мамин голос, не той, який я так сподівалася почути, і я налякалася.
— Катніс, — мовив він. — Катніс, ти мене чуєш?
Мої очі широко розплющилися, і відчуття абсолютної безпеки безслідно щезло. Я була не вдома, не з мамою. А в похмурій холодній печері, мої босі ноги задерев’яніли від холоду, хоча й (рули закутані, а в повітрі витав металевий запах крові. Перед очима постало бліде змарніле обличчя хлопця, і я трохи заспокоїлася.
— Піта.
— Привіт, — мовив він. — Приємно знову бачити твої очі.
— Скільки часу я була без тями? — запитала я.
— Не впевнений. Я прокинувся вчора ввечері, а ти вже лежала біля мене у величезній калюжі крові,— сказав він. — Гадаю, кровотеча нарешті припинилася, але на твоєму місці я б не підводився.
Я обережно простягла руку до голови, але намацала тільки пов’язку. Після такого легкого руху я відчула втому і слабкість. Піта підніс до моїх губ воду, і я почала жадібно ковтати.
— Тобі вже ліпше, — мовила я.
— Набагато ліпше. Не знаю, що ти мені вколола, але це допомогло, — відповів Піта. — Сьогодні вранці я оглянув свою ногу: майже весь набряк зійшов.
Не схоже, щоб він досі сердився за те, що я його перехитрила, що таки втекла на бенкет. Можливо, це просто через те, що я така побита, і коли я трохи оговтаюся, він іще все надолужить. Та наразі він — сама лагідність.
— Ти їв? — запитала я.
— Аж соромно зізнатися, але я проковтнув три шматки грусятини, перш ніж подумав про те, що це наші останні припаси. Але не хвилюйся, я знову сідаю на сувору дієту, — мовив він.
— Ні, добре, що ти поїв. Тобі треба їсти. Скоро я знову вирушу на полювання, — сказала я.
— Не так скоро, гаразд? — мовив він. — Тепер дозволь мені потурбуватися про тебе.
Здається, у мене не було іншого вибору. Піта почав годувати мене маленькими шматочками м’яса і родзинками, а ще я випила море води. Він розтер мені ноги і замотав їх у свою куртку, а потім по саму шию вкутав мене у спальний мішок.
— Твої черевики та шкарпетки досі вологі, та й погода несприятлива, — сказав він.
Знадвору долинув гуркіт грому, і крізь щілину в камінні я побачила, як величезна блискавка розітнула небо
навпіл. У кількох місцях стеля протікала, але Піта спорудив над моєю головою щось на зразок навісу, закріпивши на стелі шматок плівки.
— Цікаво, навіщо ця негода? Я маю на увазі, хто мішень цього разу? — мовив Піта.
— Катон і Трач, — випалила я. — Лисяча Морда десь ховається у своїй норі, а Клівія… вона порізала мене, а тоді…— мій голос здригнувся.
— Я знаю, що Клівія мертва. Вчора ввечері бачив її світлину, — мовив він. — Це ти її вбила?
— Ні. Це Трач. Він проламав їй череп каменем, — відповіла я.
— На щастя, він не дістався до тебе, — мовив Піта.
Перед очима постали всі до одної сцени кривавого
бенкету, і мені стало зле.
— Він дістався, але відпустив мене.
Тепер, звісно, мені довелося Піті все розповідати: про вибух, про моє вухо, про Руту і про хлопця з Округу 1, і про хліб, і про те, як Трач повернув мені борг.
— Він відпустив тебе, тому що не хотів бути перед тобою в боргу? — запитав Піта. Він просто не міг у таке повірити.
— Так. А я й не очікувала, що ти зрозумієш. У тебе завжди всього було вдосталь. Але якби ти жив на Скибі, тобі не' довелося б нічого пояснювати, — мовила я.
— Навіть не намагайся. Вочевидь, я занадто темний, щоб таке зрозуміти, — віджартувався Піта.
— Це як із тим хлібом. У мене таке враження, що я на все життя тобі заборгувала, — мовила я.