Страница 29 из 69
Якийсь хлопець, здається, з Округу 9, підбіг до наплічника водночас зі мною, і кілька секунд ми тягали його туди-сюди, аж раптом хлопець закашлявся кров’ю і забризкав моє обличчя теплою липкою рідиною. Я бридливо відступила на крок. А тоді хлопець упав на землю. З його спини між лопатками стирчав ніж. Значить, інші трибути вже добралися до Рогу достатку, й розпочалася різанина. І справді: дівчина з Округу 2 підхопила з півдюжини ножів і тепер щодуху бігла до мене. На тренуваннях я бачила, як вона метає ножі. Вона завжди влучала в ціль. І я — її наступна мішень.
Розмитий жах сконденсувався в цілком конкретний страх перед дівчиною-хижачкою, яка от-от мене прикінчить. Адреналін шугнув у кров, я закинула наплічник за спину і чимдуж помчала до лісу. У повітрі почувся свист, і я здогадалася, що вона таки метнула в мене ніж. Я інтуїтивно підняла наплічник, щоб захистити голову. І гостре лезо увійшло саме в рюкзак. Пропихаючи руки в ремінці наплічника, я зникла в густих деревах. Я відчувала, що дівчина не переслідуватиме мене. Що вона повернеться назад до Рогу достатку, поки ще решта трибутів не розхапали найнеобхідніших речей. На моєму обличчі з’явилася посмішка.
«Дякую за ніж», — подумала я.
Добігши до лісу, я розвернулася і якусь мить дивилася на поле. Приблизно з дюжину трибутів безжально вбивали одне одного біля Рогу. Ще кілька лежали непорушно на землі. Ті, хто вирішив утікати, зникли в лісі чи саме перетинали пустир, прямуючи у протилежний від мене бік. Я бігла щодуху, аж поки густий ліс повністю не сховав мене від інших трибутів, і тільки тоді трохи пригальмувала. Наступні кілька годин я то йшла, то бігла, тікаючи якнайдалі від своїх можливих переслідувачів. Під час сутички з хлопцем з Округу 9 я загубила хліб, але, на щастя, мені вдалося вберегти плівку, яку я заховала в рукаві, а тепер дбайливо поклала до кишені. Також я витягнула ніж, який засів у наплічнику, — це був хороший ніж, із гострим довгим лезом, зубчастий біля ручки, ним можна буде ще й пиляти, — і запхала його за шкіряний пояс. Я досі не насмілювалася зупинитися, щоб вивчити вміст наплічника. Я просто йшла вперед, озираючись час від часу, щоб перевірити, чи нема переслідувачів.
Я здатна ходити без перепочинку дуже довго. Я навчилася цьому в лісі. Але мені знадобиться вода. До того ж така була друга вказівка Геймітча: «Знайди воду». Тож я боялася схибити, тому дуже уважно шукала бодай найменші ознаки води. На жаль, марно.
Ліс почав змінюватися: окрім сосон, з’явилися інші дерева, деякі з них були мені знайомі, інші я бачила вперше. Раптом до мене долинув шум, і я витягнула ножа, готова захищатися. Але виявилося, що це заєць.
— Рада тебе бачити, — прошепотіла я.
Якщо є один заєць, то поблизу повинно бути ще з сотню, требіа просто їх зловити.
Рівнинна місцевість почала поступово спускатися вниз. І мені це зовсім не сподобалося. У межигір’ях я завжди почуваюся, немов у пастці. Я надаю перевагу висоті, як в Окрузі 12, оточеному високими пагорбами. Так я можу бачити, коли наближається ворог. Але в мене не було іншого вибору, як іти далі.
Дивно, але я почувалася зовсім не погано. Звісно, ті кілька днів, коли я жадібно поглинала їжу, далися взнаки. Сили не покинули мене, хоча вночі я майже не спала. У лісі завжди відчуваєш приплив сил. А ще я насолоджувалася самотністю, хоча насправді це була ілюзія: можливо, саме зараз на мене дивиться увесь Панем. Хоча навряд чи. Як правило, у перший день стається стільки смертей біля Рогу достатку, що це спостерігати набагато цікавіше, ніж витріщатися на трибута, який біжить лісом. Проте мене все одно покажуть, щоб люди знали, що я жива, не поранена і продовжую рухатися. Для букмекерів один із найжаркіших днів — відкриття Ігор, адже частина трибутів виходить із гри. Але ставки дедалі ростуть, коли на арені залишається жменька учасників.
Надвечір почали лунати гарматні постріли. Один постріл — один мертвий трибут. Напевно, битва біля Рогу достатку нарешті закінчилася. Тіла ніколи не забирають, перш ніж убивці не відійдуть на безпечну відстань. У перший день постріли лунають пізно вночі, коли різанина закінчується, адже важко встежити за такою купою смертей. Зрештою я вирішила зупинитися й віддихатися, а ще порахувати постріли. Один… два… три… ще, і ще, і ще… одинадцять. Одинадцять смертей. Отже, тринадцять трибутів у грі. Мої пальці потягнулися до обличчя й почали зішкрібати засохлу кров хлопця з Округу 9. Він мертвий, це точно. Цікаво, що з Пітою.
Чи вижив він? За кілька годин я знатиму. Пізно ввечері на небі з’являться світлини загиблих.
Раптом мене приголомшила думка про те, що, можливо, Піти вже немає серед живих, що він стік кров’ю і його знекровлене тіло забрали до Капітолія, помили, переодягнули і відправили у простій дерев’яній труні в Округ 12. Може, він більше не тут. Може, він у дорозі додому. Я напружила пам’ять і спробувала згадати, коли бачила його востаннє. Ще до того, як ударив гонг, — коли Піта заперечно хитав мені головою.
Якщо його вже немає серед живих, може, це й на краще. Він зовсім не вірив у свою перемогу. А мені не доведеться його вбивати. Можливо, для нього ліпше вибути з гри саме так.
Раптом я відчула неймовірну втому й сіла на землю. Все одно мені слід подивитися, що в наплічнику, перш ніж стемніє. Цікаво, що мені дісталося? Розшнуровуючи рюкзак, я зауважила, що він зроблений із цупкої тканини, але ж цей жовтогарячий колір! Він видаватиме мене здалеку. І я подумала: найперше, що я зроблю завтра вранці,— замаскую його.
Я зазирнула всередину. В цю мить мені найбільше хотілося води. Геймітч радив одразу шукати воду, і він не помилився. Без неї я довго не протягну. Ще кілька днів я зможу рухатися, хоча мене переслідуватимуть неприємні симптоми зневоднення, але максимум за тиждень я помру. Я обережно розклала на землі всі свої здобутки. Тоненький чорний спальний мішок, який відбиває тепло тіла. Пачка крекерів. Пачка сушеного бекону, нарізаного смужками. Пляшечка йоду. Коробка сірників. Маленька котушка дроту. Темні окуляри. Пластикова фляга для води — порбжнісінька.
Без води. Невже було так важко наповнити флягу? Раптом я усвідомила, що в роті й горлі пересохло, а губи потріскалися. Я йшла цілий день. Було жарко, і я сильно упріла. Я ніколи не зважала на це вдома, адже там кругом струмки, з яких можна напитися, або сніг, який тане у роті, перетворюючись на воду.
Я почала складати свої пожитки назад у наплічник, коли раптом мене вразила жахлива думка. Озеро! Те, яке я побачила, чекаючи на гонг. А що як це — єдине джерело води на арені? Тоді це стовідсоткова гарантія того, що ми постійно вертатимемося й битимемося між собою. До озера йти цілий день, а витримати ще один такий напружений день без води буде нелегко. Але навіть якщо я дістануся туди, понад усякий сумнів, хтось із трибутів-кар’єристів обов’язково зачаїться поблизу. Я мало не запанікувала — аж тут згадала про зайця. Йому також потрібна вода. Залишається тільки з’ясувати, де він її бере.
Поступово сутінки згущувалися, а сили полишали мене. Дерева були занадто молоді, щоб забезпечити надійний притулок. Товстий шар соснових голочок, з одного боку, заглушував мої кроки, але з другого, приховував сліди тварин, за допомогою яких я сподівалася знайти воду. А ще я й далі спускалася вниз, заглиблюючись у безкінечне межигір’я.
Я вже добряче зголодніла, але мені навіть на думку не спало розпаковувати свої дорогоцінні запаси — крекери та бекон. Натомість я витягнула ножа й рушила до сосни. Зрізавши верхній шар кори, я настругала жменьку м’якої деревини і почала повільно її жувати. Звісно, це ніщо супроти вишуканої їжі, якою мене годували в Капітолії. Але раніше мені неодноразово доводилося їсти соснову кору. Гадаю, я швидко звикну.
За годину стало зрозуміло — пора шукати місце, щоб отаборитися. Темніло, і нічні хижаки почали виходити на полювання; час від часу до мене долинали крики сови й завивання — перша ознака того, що у змаганні за зайців у мене буде багато суперників. Чи стануть хижаки загрозою для мене — важко сказати. Хтозна, які тут водяться тварини.