Страница 19 из 69
— Я прикрашав торти, — зізнався Піта.
— Торти? — перепитала я. В цей момент мою увагу привернув хлопець з Округу 2, який метнув спис і влучив з відстані п’ятнадцяти кроків просто в серце манекена. — Які торти?
— Глазуровані. Я прикрашав торти в пекарні.
Він мав на увазі випічку, яку завжди виставляють у вітрині. Прегарні торти з квіточками й милими кремовими узорами. Вони призначаються для днів народження і святкування Нового року. Коли ми з Прим гуляли площею, вона завжди тягнула мене до вітрини, щоб подивитися на торти, хоча й знала, що ми ніколи не зможемо дозволити собі таку розкіш. В Окрузі 12 так мало красивого, що я просто не могла заборонити їй милуватися на торти.
Я з цікавістю роздивилася малюнок на Пітиній руці. Світлі й темні кольори, нанесені на шкіру по черзі, були дуже схожі на сонячне проміння, що пробивається крізь густе листя у лісі. Цікаво, звідки він знає, який вигляд має сонячне проміння у лісі,— сумніваюся, що він бодай колись виходив за межі Округу 12. Невже його уява почерпнула цей узор зі старої сухої яблуні у дворі? Якимсь дивним чином усе це — його вміння, похвала тренера, ті недоступні торти — розізлило мене.
— Гарненько. Якби ти міг заглазурувати когось до смерті…— мовила я.
— Не знущайся. Ніколи не знаєш, що тебе чекатиме на арені. Уявімо, що це буде просто гігантський торт… — почав Піта.
— Немає часу уявляти. Треба рухатися далі,— перебила я його.
Тож наступні три дні ми з Пітою поступово пересувалися з однієї тренувальної зони в іншу. За цей час ми навчилися багато корисного: як розкладати вогнище, як метати ножі, як знаходити сховок. Незважаючи на наказ Геймітча демонструвати тільки малу частину своїх навичок, Піта відзначився в рукопашному бою, а я, не докладаючи жодних зусиль, здала тест на знання отруйних рослин. Але ми не демонстрували всіх своїх вмінь, коли черга доходила'1 до стрільби з лука чи піднімання тягарів. Ми приберегли це для показових виступів перед продюсерами.
Продюсера з’явилися рано-вранці вже першого дня. Приблизно двадцять чоловіків і жінок, одягнені в темно-червоні туніки. Вони вмостилися на підвищенні по периметру спортзалу, час від часу поглядаючи в наш бік і щось собі занотовуючи. Але здебільшого вони їли: їхній бенкет тривав вічно. А ще вони відкрито ігнорували багатьох із нас. Проте мені здалося, що вони придивляються до трибутів з Округу 12. Кілька разів я поглядала вгору — і зустрічалася очима з кимось із них. Поки ми обідали, вони консультувалися з тренерами; коли ми повернулися, вони всі стояли колом і щось обговорювали.
ІПЧ
Сніданки й вечері нам подавали на наших поверхах, але під час обіду всі двадцять чотири трибути збиралися за одним столом у їдальні спортзалу. їжу ставили на візочки по периметру кімнати, і кожен трибут сам себе обслуговував. Трибути-кар’єристи збиралися навколо одного зі столиків, ніби воліючи продемонструвати свою вищість і показати, що вони не бояться одне одного і не вважають нас гідними супротивниками. Більшість інших трибутів сиділи поодинці, немов вівці, що відбилися від стада. Ми з Пітою їли разом і намагалися підтримувати дружню розмову, як того вимагав Геймітч.
Часом знайти тему для розмови було зовсім не легко. Говорити про домівку — боляче. Про теперішнє — нестерпно. Одного дня Піта висипав увесь хліб із кошика на стіл і заходився пояснювати мені, що різні сорти хліба символізують різні округи. Рибоподібний буханець із зеленуватими морськими водоростями — з Округу 4. Булочка-півмісяць, поцяткована дрібними зернами, випікається в Окрузі 11. І хоча весь цей хліб був спечений із того-таки борошна, яке ми використовуємо вдома, вигляд він мав набагато апетитніший.
— Ось так, — закінчив Піта, згрібаючи хліб назад до кошика.
— А ти багато чого знаєш, — мовила я.
— Тільки те, що пов’язане з хлібом, — відповів Піта. — Гаразд, а тепер порегочи, наче я сказав щось смішне.
Ми обоє більш-менш переконливо засміялися і проігнорували пильні погляди, які, мов стріли, полетіли в нас із різних кінців кімнати.
— Що ж, продовжуй говорити, а я всміхатимусь у відповідь, — сказав Піта.
Постійні нагадування Геймітча стосовно того, як поводитися, зовсім нас виснажили. Відтоді як я щосили грюкнула дверима своєї кімнати, між нами з Пітою встановилися прохолодні стосунки. Але ж ми змушені виконувати накази.
— Я уже розповідала тобі історію про те, як мене переслідував велетенський ведмідь? — запитала я.
— Ні, але звучить захопливо, — відповів Піта.
Розказуючи правдиву історію, я намагалася імітувати
той вираз, який був на моєму обличчі, коли я кинула виклик великому чорному ведмедю у боротьбі за бджолиний вулик. Піта сміявся від щирого серця й ставив безліч запитань. Як легко йому це вдавалося!
Наступного дня, під час занять із метання списа, Піта прошепотів мені на вухо:
— Здається, у нас з’явилася тінь.
Я метнула спис — до речі, у мене виходило зовсім не погано, як;би ж тільки не треба було кидати ще й далеко, — і побачила, що трохи позаду стоїть маленька дівчинка з Округу 11 і уважно нас вивчає. їй було всього дванадцять років, хоча зблизька не даси й десятьох, і поставою вона так нагадувала Прим! Її темні блискучі очі переливалися на тлі смаглявої атласної шкіри. Вона стояла рівно, трохи звівшись на пальчиках і розкинувши руки на два боки, немов приготувавшись будь-якої миті схопитися з місця. Все в ній нагадувало мені сполохану пташку.
Поки Піта метав спис, я потягнулася ще по один.
— Гадаю, її звуть Рута, — мовив Піта.
Я промовчала, тільки сильно вкусила себе за губу. Рута — маленька жовта квіточка, яка росте на Леваді. Рута. Прим. Жодній із них навіть не під силу підняти відерце з водою.
— І що нам робити зараз? — запитала я, і мої слова прозвучали різкіше, ніж я того бажала.
— Нічого, — відповів він. — Давай просто підтримуватимемо розмову.
Але тепер, коли я знала, що позаду стоїть ця дитина, я просто не могла її ігнорувати. Вона непомітно скрадалася за нами, і з часом справді перетворилася на нашу тінь. Мені здалося, що вона дуже схожа на мене: вона добре тямила в рослинах, спритно лазила по деревах, а головне — мала чітку мету. Вона чудово вправлялася з рогаткою, але хіба це зброя, коли твоїм супротивником буде хлопець велетенських розмірів із залізним мечем у руках?
Під час сніданків та вечер, які нам зазвичай подавали на нашому рідному дванадцятому поверсі, Еффі та Геймітч засипали нас запитаннями і вимагали детального опису всього, що з нами сталося протягом дня. Що ми робили, хто за нами спостерігав, які, на нашу думку, шанси в інших трибутів. Хоча Цинна й Порція більше не їли з нами, Геймітч та Еффі поводилися в присутності одне одного досить спокійно і, я б сказала, навіть розсудливо. Здається, тепер їх об’єднувала єдина мета — якнайкраще підготувати нас до Ігор. Вони без упину годували нас настановами й інструкціями, що робити можна, а чого ні. На відміну від Піти, який досить спокійно сприймав їхню балаканину, мене це починало не на жарт дратувати.
Коли на другий день по вечері нам вдалося вислизнути з їдальні, Піта прошепотів:
— Хто б це напоїв Геймітча…
У відповідь я чи то фиркнула, чи то засміялася. А тоді вчасно спам’яталася. Як це важко — тримати себе в руках, коли ми начебто вдаємо, що друзі, а насправді такими не є! Та принаймні коли ми опинимося на арені, між нами все буде ясно.
— Не треба. Не треба прикидатися, коли поруч нікого немає.
— Гаразд, Катніс, — відповів він понуро. І після того ми розмовляли між собою тільки на людях.
На третій день тренувань нас почали викликати по одному в сусідню кімнату — для показових виступів перед продюсерами. Округ по округу, спочатку хлопця, далі дівчину-трибута. Як завжди, Округ 12 був останнім у переліку. Тож чекаючи своєї черги, ми не знали, де себе подіти. Трибутів викликали одного по одному з їдальні, й назад вони не поверталися. В кімнаті ставало дедалі менше люду, тому не було потреби вдавати дружні стосунки. Коли покликали Руту, ми залишилися самі. Жоден із нас не зронив і слова, аж поки не викликали Піту. Він підвівся.