Страница 12 из 69
Усе стало на свої місця: це — частина його плану. Піта не збирається здаватися просто так. Він уже почав боротися за своє життя. А це означає, що добрий син пекаря, який колись дав мені хліб, щосили намагатиметься вбити мене.
РОЗДІЛ 5
До-по-мо-жі-ть! Я мало не скреготіла зубами, поки Ла-вінія (скорочено Вінія), жінка з блакитним волоссям і золотим татуюванням на лобі, здирала тонку смужку плас-тиру з моїх ніг, висмикуючи разом із ним усе волосся.
— Вибач! — підспівувала вона зі своїм кумедним ка-пітолійським акцентом. — Просто ти така волохата!
Чому ці люди кривляються такими тоненькими голосочками? Чому вони ледве рухають щелепами, коли розмовляють? Чому завжди говорять із такою інтонацією, ніби щось запитують? У їхній мові забагато голосних, слова зливаються в одну суцільну й нечленоподільну масу, а вимовляючи літеру «с», вони завжди шиплять… Зовсім не дивно, що їх просто неможливо не перекривляти!
Вінія намагалася зробити з мене симпатичну ляльку.
— Чудові новини! Залишилася одна смужка. Ти готова?
У відповідь я міцніше вчепилася за край столу, на якому сиділа, і мовчки кивнула. Ну ось, різким болючим ривком видерто останню смужку волосся.
Я провела в салоні краси під назвою «Ремейк» понад три години, але досі не познайомилася зі своїм стилістом. Мабуть, він не має жодної охоти бачити мене, поки підготовча команда не усуне всіх видимих дефектів з мого тіла. Спершу мене натерли милом, що збивалося на густу піну, і, здається, змили не тільки пилюку, а й ще, як мінімум, три шари шкіри. Тоді взялися до моїх нігтів,
надавши їм рівної форми; але перш за все видалили з тіла все волосся. Мені обскубали геть усе: ноги, руки, пахви, не пощадили й брів — тож я почувалася, немов обпатрана курка, яку збираються запікати. Мені це зовсім не подобалося. Через сильне подразнення шкіра почала неабияк свербіти. Але я дотримала слова, як і обіцяла Гей-мітчу, і з моїх уст не зірвалося жодного звуку протесту.
— А ти добре тримаєшся, — мовив Флавій. Із цими словами він трусонув своїми оранжевими кучерями й намастив собі губи ще одним шаром помади. — Терпіти не можу рюмс. Натріть її лосьйоном!
Вінія й Октавія, пухкенька жінка, все тіло чиє було пофарбоване світло-гороховою барвою, почали втирати мені в тіло лосьйон, який спочатку обпік, а тоді заспокоїв мою бідолашну шкіру. Тоді мене зіпхнули зі столу і наказали скинути тонкий халатик — останню одежину, яку мені досі дозволяли не знімати. Ось так я стояла посеред кімнати абсолютно гола, а ці троє диваків обступили мене зусібіч, тримаючи напоготові пінцети, щоб у будь-яку мить висмикнути останні волоски з мого тіла, якщо такі ще залишилися. Знаю, що я повинна була б зніяковіти, але це чудернацьке тріо, яке вертілося навколо мене, з людьми мало спільного менше, аніж із дурненькими різнобарвними пташками.
Всі троє відступили на кілька кроків і замилувалися своєю роботою.
— Чарівно! Тепер ти маєш майже людський вигляд! — мовив Флавій, і всі засміялися.
Я також вичавила з себе слабку посмішку, щоб хоч якось продемонструвати вдячність.
— Дякую, — сказала я солодко. — В Окрузі 12 нам і на думку не спадіає, що можна мати такий гарний вигляд.
Завдяки цим словам я остаточно завоювала їхні серця.
— Ну звісно. Бідненька! — вигукнула Октавія, співчутливо простягнувши до мене долоні.
— Але не хвилюйся, — мовила Вінія. — Коли з тобою попрацює Цинна, ти матимеш розкішний вигляд!
— Обіцяємо! А знаєш, тепер, коли ми позбулися волосся і бруду, ти зовсім не здаєшся мені страшненькою! — мовив Флавій, підбадьорюючи мене. — Гадаю, можна вже кликати Цинну!
Всі троє схвильовано вибігли з кімнати. Ну, хіба можна їх ненавидіти? Вони такі дурники! І водночас щиро намагаються допомогти мені.
Я обвела поглядом холодні білі стіни, підлогу — і спробувала опиратися своєму першому імпульсу — одягнутися. Який у цьому сенс, якщо той Цинна, мій стиліст, обов’язково змусить мене знову зняти халат. Натомість пальці ковзнули до зачіски — єдиної частини тіла, якої підготовчій команді було суворо заборонено торкатися. Мої пальці повільно перебирали шовковисті пасма, які так старанно виклала мама. Моя мама. Я залишила її блакитну сукню й туфлі на підлозі в поїзді. Мені навіть на думку не спало забрати їх із собою, зберегти як згадку про дім і про неї. Тепер я вельми жалкувала через це.
Раптом відчинилися двері, й до кімнати увійшов парубок — мабуть, Цинна. Я була просто приголомшена: він мав цілком нормальний вигляд. Більшість стилістів, яких показують по телевізору, скидаються на птахів, розмальованих і пострижених по шаблону, а їхні обличчя такі підтягнуті, що здаються карикатурними. Але коротко підстрижене волосся Цинни було природної каштанової барви. Й одягнутий він був у простеньку чорну сорочку й штани. Єдине, що вирізнялося на тлі такого консервативного образу, це тоненькі золоті стрілочки, акуратно виведені навколо очей. Завдяки ним його зелені очі виблискували золотавим відтінком. І незважаючи на мою відразу до Капітолія з його огидною модою, я не могла не визнати, що має він цілком привабливий вигляд.
— Привіт, Катніс. Я — Цинна, твій стиліст, — тихо мовив він голосом, позбавленим капітолійської афектації.
— Привіт, — відповіла я обережно.
— Дай-но мені кілька секунд, гаразд? — мовив він, а тоді обійшов кілька разів навколо мого оголеного тіла, не торкаючись його, а тільки міряючи поглядом, поки я щосили протистояла неймовірному бажанню схрестити руки на грудях. — Хто робив тобі зачіску?
— Мама, — відповіла я.
— Вона прегарна. Справжня класика. І майже ідеально гармоніює з твоїм профілем. У твоєї матері дуже вмілі пальчики, — сказав він.
В уяві я вже давно намалювала образ свого майбутнього стиліста: це мусив бути хтось яскравий, набагато старший, який відчайдушно намагається видаватися молодшим, хтсїсь, хто дивився б на мене, як на шматок м’яса, що треба гарно подати до столу. Але Цинна зовсім не пасував під цей опис.
— Ви новенький, правда? Я вас раніше не бачила, — сказала я.
Більшість стилістів я знала в лице: у швидкоплинному потоці трибутів вони залишалися незмінними. Деяких я пам’ятала ще*з дитинства.
— Так, я вперше беру участь в Іграх, — відповів Цинна.
— Отже, на вас повісили Округ 12,— мовила я. Новачкам, як правило, підсовують нас — найгірший округ.
— Я сам захотів працювати з Округом 12,— сказав він. — Чому б тобі не одягнути халат? А тоді побалакаємо.
Натягнувши на себе халат, я рушила за Цинною у вітальню. Два червоні диванчики стояли один навпроти одного, а між ними тулився низенький столик. Три стіни цегляні, четверта — із суцільного скла. Через неї відкривався чудовий краєвид на місто. Схоже, була вже майже обідня пора, хоча небо й затягнулося хмарами, і тільки де-не-де прозирало сонячне проміння. Цинна жестом показав на один із диванчиків, а сам умостився навпроти. Він непомітно натиснув на ґудзик, стільниця розсунулася — і зсередини виїхав іще один столик. На ньому стояв наш обід. Курча і великі дольки апельсинів, приготовлені у вершковому соусі й охайно викладені на білосніжному ложі з перлинок-зернинок. Дрібненький зелений горошок і цибуля, булочки у формі квітів, а на десерт — медовий пудинг.
Щоб зготувати таку багату страву вдома, мені неабияк довелося б потрудитися. Кури занадто дорогі, але я змогла б замінити їх на індиче м’ясо. Довелося б підстрелити ще одну індичку, щоб виміняти її на апельсин. Козяче молоко послужило б вершками, горошок ми б виростили на городі, а цибулю б я принесла з лісу. Я так і не змогла визначити, що це за біле зерно, бо коли ми варили те, що отримували на тесери, воно перетворювалося на непривабливу коричневу мішанину. Щоб дістати булочки, довелося б поторгуватися з пекарем: можливо, це обійшлося б у дві, ба навіть три білки. А що ж до пудингу, то мені навіть важко уявити, з чого він зроблений. Щоб приготувати таку страву вдома, довелося б полювати не один день, і то вона б тільки віддалено нагадувала капітолійську версію.