Страница 6 из 51
— Хто він?
— Одні кажуть — з бази якоїсь, другі — чи то директор магазину, чи то з побутового обслуговування.
— Адреса? — попросив Шульга. — Давайте адресу вашої Гулько, щось мені закортіло відвідати її.
…Віра Гулько мешкала на другому поверсі нового дев’ятиповерхового будинку. Двері, оббиті коричневою цератою, дзвоник з мелодією, вічко у дверях — усе підкреслювало респектабельність і, так би мовити, заможність мешканців квартири.
За дверима почулися легкі кроки, й Шульга зрозумів, що його розглядають у вічко. Минуло півхвилини, але ніхто не обзивався, і майор подзвонив удруге. Мало не одразу почув:
— Хто?
— Відчиніть, будь ласка. Тут живе Гулько?
— Хто ви такий?
— Міліція.
Гулько помовчала. Нарешті запитала нерішуче:
— Що вам потрібно?
Шульга витягнув посвідчення, потримав так, щоб у вічко можна було роздивитися.
Клацнув замок, потім другий, двері розчинилися. На порозі стояла низенька на зріст жіночка у легкому нейлоновому халатику, чорнява, з великими, широко поставленими очима.
Дивилася стривожено, прикриваючи долонею низький виріз халата на грудях. Відступила, пропускаючи Шульгу, й замкнула двері.
Майор зупинився у вузькому передпокої, встеленому килимовою доріжкою. Вішалка з полірованого під горіх дерева; кришталеве бра над величезним, на півстіни, дзеркалом. Дещо шикарно для звичайного рахівника фабричної бухгалтерії — Миркаленко, либонь, мав рацію.
Гулько вказала на двері ліворуч.
— Прошу до кімнати. — Прослизнула повз майора, обдавши його запахом парфумів.
Вздовж усієї кімнати стояла так звана “стінка”, досить дорога, як одразу визначив Шульга, здається, югославського виробництва. Низькі зручні фотелі на коліщатках, широкий диван і в тон меблів зеленкуватий килим. Кольоровий телевізор і сервант, заставлений кришталевими вазами та фужерами. Зарплати рахівника явно не вистачало для придбання всього цього.
Майор утонув у запропонованому м’якому фотелі, а Гулько влаштувалася навпроти на краєчку дивана.
Короткий халатик ледь прикривав Вірині повні ноги, жінка обсмикнула його, та хіба лише для годиться. Вона дивилася очікувально, і пальці, довгі випещені пальці з рожевими нігтями, ледь-ледь тремтіли, перебираючи борт халата.
Віра й справді була вродлива — чоловіки озираються на таких на вулиці: довге матової шкіри обличчя з рівним носом та пухкими губами, мигдалевидні чорні очі — циганський тип, визначив Шульга. Але не було в ній циганської гнучкості й худорлявості, високі груди визивно стирчали з-під халатика, а станом трохи розповніла — під сорок років такі жінки розпливаються зовсім.
Гулько зиркала на майора з-під довгих підфарбованих вій цікаво, хоч у зіницях проглядалася глибоко прихована тривога.
— Я з карного розшуку, — представився Шульга, ще раз витягнувши посвідчення.
Жінка прочитала його уважно. Повернула й зручніше влаштувалася на дивані, після чого вимушена була знову обсмикнути халатик.
— Карний розшук! — закопилила губу. — Але яке я маю відношення?..
— Ми розслідуємо справу про вбивство вашого працівника Галати, — почав Шульга сухо. На мить йому здалося, що Віра зітхнула з полегшенням, та, може, лише здалося, бо ніщо не змінилося на її обличчі. — Пробачте, що потурбував вас удома, бо справа нагальна, а Федір Лукич повідомив, що маєте лікарняний листок…
— Дочка захворіла, — махнула Віра рукою на двері сусідньої кімнати, — сама доглядати її мушу.
— Я хочу попередити вас, що наша бесіда поки що неофіційна. — Шульга вирішив спочатку не брати у Гулько належних у таких випадках розписок. — Міліція сподівається на вашу допомогу.
— Звичайно. — Віра поправила високу зачіску, для чогось переколола кілька шпильок. — Я, майоре, до ваших послуг… — На мить опустила вії, й слова ці прозвучали дещо двозначно.
— От і добре! — не сприйняв глибоко прихованого натяку Шульга. — Скажіть, ви знали, що Галата мусив їхати на станцію по норкові шкурки?
Віра зупинила на ньому затяжний погляд, знизала плечима, немов хотіла запитати: яке, мовляв, це має значення?
Але Шульга дивився очікувально, й Гулько відповіла, зашиливши губи в догідливій усмішці:
— Знала. Я тоді сиділа в Федора Лукича, коли Валентина принесла доручення на підпис.
“Секретарка директора”, — здогадався Шульга, її прізвище стояло в їхньому списку.
— І ви нікому не говорили про це?
— А що, мусила мовчати? Та у нас товарознавці щодня мотаються…
— Я прошу вас пригадати, чи не казали ви комусь про доручення, — суворо зупинив її майор. Йому здалося, що у Віриних очах замерехтів і одразу згас якийсь лякливий вогник. Жінка доторкнулася кінчиками пальців до пухкого підборіддя і відповіла не дуже впевнено:
— Нікому.
— А якщо пригадати, — не здався Шульга. — В бухгалтерії не було розмов про норки?
— Ото диво! Нам уже вони набридли — стільки пальт випускаємо.
— І все ж вам хотілося б мати норкову шубку? — зненацька запитав Шульга і, певно, влучив у ціль, бо Віра нервово сплела на грудях пальці й запитала злякано:
— Звідки ви знаєте?
“А ти не з розумних…” — подумав Шульга й вирішив йти напролом:
— Хіба не обіцяли вам її? — Підкреслено-уважним поглядом обвів кімнату. — Ви, звичайно, поки що можете не відповідати на мої запитання, однак я не радив би. Це ж не секрет, що все у цій кімнаті…
Віра випросталася на дивані. Опустила руки, борти халата розійшлися, напівоголивши груди, але жінка не звернула на це ніякої уваги. Злі вогники замигтіли в її темних очах.
— Ну й що! — вигукнула. — Це моя справа, і кожен живе, як може! Ну, є в мене коханець, а всіх заздрощі беруть! Ну, любить мене й дарунки робить! Хіба заборонено?
— З точки зору закону, — мовив Шульга, — я не маю права ні в чому звинувачувати вас, але ж розмова у нас неофіційна, і тому…
— А якщо неофіційна, то йдіть ви під три чорти! — нараз вигукнула Віра. — Не хочу… — Вона не закінчила, бо рипнули двері й до кімнати зазирнула дівчина. Була вона така ж чорнява, як мати, одягнута у вельветове червоне у білу горошину платтячко, великий білий бант прикрашав її гарну голівку. — Не заважай нам, Сашуню, — махнула рукою Віра, і дівчина слухняно сховалася за дверима. Та її поява одразу якось пригасила материн запал, либонь, тому, що дівчина аж ніяк не виглядала хворою і гру Гулько було викрито.
Шульга розуміюче всміхнувся, та нічого не сказав. Віра одразу якось знітилася, злодійкувато шаснула очима по кімнаті, і рожеві плями запашіли в неї на щоках.
— Я хотів би запитати вас, Віро Петрівно, прізвище Еашого, ну… — пом’якшив удар, — покровителя.
— Ми скоро поберемося, — швидко мовила Гулько, — він уже остаточно вирішив розлучитися, і ми поберемося! — Видно було, що вона щойно вигадала це, проте брехня підводила якесь підгрунтя під її позицію, і вона дивилася на Шульгу вже не сколошкано, хоч плями не зникли з обличчя.
— Хто ж він?
— Іван Гаврилович Байдачний. Працює на фабриці побутового обслуговування. Завідує цехом.
— Яким?
— Вони шиють шапки.
“Ого! — ледь не вирвалося в Шульги. — Невже все так просто?” Але прямо розпитувати не став.
— І все це він подарував вам? — обвів кімнату недбалим жестом.
— Чому все? Ми з дочкою одержуємо аліменти.
— Скільки?
— Сорок карбованців на місяць.
— І на фабриці дев’яносто. Разом сто тридцять, — почав підраховувати Шульга.
— Ми живемо дуже економно.
— Звичайно. Але все це куплено за останні півтора чи два роки. — Шульга підвівся, пройшовся кімнатою. Зупинився напроти серванта, постукав нігтями по кришталевій вазі, яка обізвалася мелодійним дзвоном. — Одна ця ваза коштує приблизно стільки, як уся ваша зарплата разом з аліментами.
— Іван Гаврилович подарував її на день народження.
Шульга кивнув.
— Вірю. Але ж начальник цеху одержує, враховуючи навіть прогресивку, не більше трьохсот карбованців. А в нього ж сім’я…