Страница 19 из 145
— То він таки Марик, Марат?
— Марат, Марат… аж бридко, що таке ім’я паскудить. Але кликух у нього теж достатньо. Так от… Гольдер сідає біля тебе, а потім ти на півдорозі до Пущі розпочинаєш свою баталію…
— Не я розпочав, — заперечив Гриць. — Він вимагав зупинити, а я збагнув, що це — кінець!
— Як це ти збагнув?
— Інтуїція! Хіба я знаю — як? Зрозумів, що мені — хана. І до того ж — пістолет під боком. Я не знаю, як я діяв, але все було, ніби вві сні… ніби діяв не я, а хтось інший…
— Ну, в сні так не діятимеш! — розвеселився слідчий. — Тут, брате мій, блискавична реакція. Два такі бандюги, та ще й озброєні, а ти їх опрацював, як одбивні котлети! Гольдер мені казав, що якби знав, що ти каратист, то обійшов би поза Владивостоком тебе. Каже, що в тобі сто фурій бушувало, що вони не встигли збагнути, що й до чого, як ти їх укокошив!..
— Який каратист! — здивувався Гриць. — І близько не ночував біля карате. Не знаю жодного прийому… та й не хочу знати.
— Та мені це ні до чого! — запевнив його слідчий. — Головне, що ти діяв у тій екстремальній ситуації ідеально!Зрозумів? Найменший промах, найменше вагання — і все! Тут, справді, щось майже машинальне, інтуїтивне чи інстинктивне… та справа не в формулюваннях, а в тому, що відбулося. Молодець! Спочатку потрапив у пастку, у павутину, але зумів вискочити з неї блискавично. Та ще й з багатим уловом. Для нас, криміналістів, звичайно. А тобі — наука. Дорога наука, але вельми корисна. Щоб знав: не все те золото, що…
— Знаю, знаю, — махнув рукою Гриць. — Бачу, що зовнішня краса — лише лаштунки сцени, прикриття чогось втаємниченого… а те втаємничене не так просто визначити…
— Ну й добренько, — почав складати аркушики з записами слідчий. — Мені від тебе поки що більше нічого не треба, та ти й не знаєш більше того, що я сказав. Так?
— Так.
— Відпочинеш, я ще прийду, підпишеш протоколи, свої свідчення… Можу сказати, що саме мало відбутися. Ця група злочинців уже вбила кілька таксистів та водіїв приватних машин. Автомобілі переправлялися на Кавказ, в Середню Азію, перефарбовувалися і, звичайно, продавалися. Сам розумієш — прибутки неабиякі. Випадок з тобою допоміг знешкодити групу вельми небезпечних убивць і грабіжників…
— А Віолета… чи як її… Мар’яна… теж така?
— Ого! То штучка страшна. Модерна малина, сам бачив. Розкішна бібліотека, великі зв’язки, гранична обережність. Окрім грабунку автомашин, ця дівка замішана ще в безлічі авантюр. Там і розпуста, і розповсюдження порнографії, і перепродажа імпортних речей, і валютні операції. Вона страшніша від тих двох убивць… Але досить про це. Відпочивай. Про суд будеш знати, повідомимо. Раджу, як вийдеш з лікарні, взяти довгочасову відпустку. Говорив з редактором твого журналу. Бідкався, хапався за голову. Чого, каже, понесло того дурня оглашенного у бордель? Чи йому мало нормальних дівчат? Та на нього летять красуні, як хрущі на квітучу вишню, а він…
Гриць зареготав, ойкнув від болю в животі.
— Ну тебе, не сміши! Ой!
— Гаразд, кінчаю! Товкач казав, що як видужаєш, забере тебе кудись у село, у відрядження… Я раджу — їдь! Про таксі поки що забудь.
— Знаю, знаю. Дай очухатися, а там — побачимо. Батькам повідомили?
— Поки що утрималися, — сказав слідчий. — Брат твій Борис просив не повідомляти. Каже, що у матері хворе серце…
— Правильно вирішили, — зрадів Гриць.
— Ну, я пішов, — підвівся слідчий, — а в коридорі чекають Борис і сестриця твоя Христина… Їй Борис повідомив, вона примчала… Ридає там. Хай зайдуть?
— Цередай, що жду.
— Одужуй. Радий за тебе.
Двері палати зачинилися за слідчим, цотім з’явилася лікарка. Вона запитливо глянула на Гриця.
— Брат і сестра добиваються побачення. Боюся, що це буде занадто…
— Хай зайдуть.
— Тоді не більше двох хвилин.
— Добре, добре.
Від дверей почулися прудкі кроки, постать у білому кинулася до хворого, замерехтіли сині очі, повні сліз і страждання, брови, такі ж густі, як і в Гриця, зійшлися на переніссі з німим запитом.
— Братику, братику… Як тобі, що тобі?
Гриць пригорнув її голову до себе, поцілував у чоло.
— Соколице моя, сестро… Прилетіла? Спасибі, спасибі… Батьки не знають?
— Що ти, що ти? — крізь сльози промовила Христина, пестячи його щоки, схудлі руки, — Мама не витримає, як Знатиме все. Краще приїдеш у гості, скажеш, що переніс якусь недугу, але про бійку з бандитами — ні слова!
— Згода, згода! — усміхнувся Гриць, — Сам хотів просити про це…
Над Христиною з’явилося худорляве обличчя брата Бориса, наблизилося.
— Що ж це ти, малий? Га? Як же це ти? Треба було тобі оте таксі?
— Та хіба з таксі справа? — зітхнув Гриць. — Хто знає, де й на якому перехресті нас чекає та чи інша потвора? Ти забув казки народні, брате…
— Жартуєш? — похитав головою Борис. — А я ледве не тріснув від тривоги. Уявляєш, що було б, коли…
— Не треба! Я вже все зрозумів, коли переговорив із слідчим. До речі, славний хлопець. Якщо хочеш — поговори з ним, він все розповість. Там ціла детективна історія…
— Мені той детектив ось де сидить! Вийдеш з лікарні — берися за розум. Кінчай університет, займися солідною справою. Може, хочеш до мене? Ти ж заочно в політехнічному навчаєшся! Га? У Кіберцентрі такі події назрівають, такі перспективи, що аж дух захоплює.
— Що там таке?
— Тримаю зв’язок з цікавим вченим. Папуас, доктор математики. Колись він уже був у Києві, виступав. Розробляє принципово нові методи моделювання реальності, ми з ним ідемо майже паралельно. От і вирішено — скликати в Києві конгрес, конференцію, започаткувати альтернативну математику…
— Ну, це не для мене! — підняв руки Гриць, — Я в цій справі неук.
— Даремно! Ця справа цілком нова. Можливо, саме дилетанти годяться більше для нової математики, ніж спеціалісти…
— Добре, добре, дай спокій, Борисе. Розповіси мені про це пізніше. Дай глянути на Христину. Як ти, сестричко? Все в пущі своїй? У заповіднику?
— Так, братику…
— Сумуєш… за Івасиком?
Сестра Судорожно ткнулася в груди братові, беззвучно заплакала. Гриць погладив її буйні коси, що чорним вінцем обвивали голову, пригорнув.
— Тихо, сестро, тихо… Заспокойся. Втрати невідшкодовні, але треба зберегти спокій. Во як нам далі йти, якщо кожна втрата руйнуватиме рівновагу душі?
— О ти мій філософе, — жалібно усміхнулася сестра крізь сльози, — я всього-на-всього молода жінка, котра втратила найдорожче. Те, що ніколи, ніколи… ти розумієш — ніколи не повернеться…
— Розумію, сестричко, розумію… але попереду…
— Мовчи. Не треба, — витерла очі Христина. — Головне, що ти одужуєш, що ти знову будеш здоровий. Як тільки вийдеш з лікарні, їдь до мами. Чуєш? Батьки турбуються, бони ж нічого не відають.
— І не треба, щоб знали, — попросив Гриць. — Передай, що бачила мене, що здоровий, що незабаром буду. Найближчими днями.
— Побачення закінчене, — почувся суворий голос лікарки. — Хворому треба спочити. Крім того, пора процедур.
Борис і Христина попрощалися, вийшли. Гриць знову пірнув у сон, у заколисуючу дрімоту.
***
Надвечір він прокинувся, відчув незвичайне полегшення. Певно, в організмі відбувся разючий перелом у бік воскресіння й оздоровлення. Хлопець зі смаком повечеряв, всівшися просто на ліжку: з’їв манну кашу, шматочок смаженої риби, випив компоту. Чергова санітарка прибрала тарілки, запитала:
— Прийняти міліціонера зможеш?
— Якого міліціонера! — здивувався Гриць. — Слідчий був уранці.
— Так той був у нормальному кортюмі, а цей — справжній міліціонер. У формі. Якийсь Сава.
— Сава? — зрадів Гриць. — Давайте його сюди.
— Родич, чи що? — пробуркотіла санітарка.
— Брат…
— Ну, коли брат… то гарно. Скільки їх у тебе, тих братів?
— Багато, тітонько, багато…
У двері протиснулася плечиста постать у білому халаті, що прикривав міліцейську форму. Обличчя Сави розпливалося у щирій усмішці, в руках він тримав три багряні гвоздики.