Страница 102 из 145
Зненацька почувся глухий голос: «Чудова бестія. Античний тип».
Про кого це? І хто вони? Хіба у воді передаються звуки мови?
У роті запекло. Він зробив судорожний ковток. Гаряча хвиля прокотилася в грудях. Гриць отямився від марення, розплющив очі. Він лежав горілиць, над ним схилялося незнайоме обличчя монголоїдного типу: уважні чорні очі, високе, гладеньке, мов у дитини, чоло, елегантні вусики. Зауваживши, що Гриць опритомнів, незнайомий підбадьорливо усміхнувся, промовивши англійською мовою з дивним акцептом:
— Прекрасно. Вітаю вас з порятунком…
— Де я? — прошепотів хлопець.
— У друзів. Заспокойтеся. Ми підібрали вас у відкритому морі.
Гриць обвів поглядом довкола, побачив невеликий пульт управління, відзначив ніжно-зелену обшивку стін. За прозорими віконечками, втиснутими в ажурні рами, гойдалися кучеряві хмаринки. У кріслі біля пульта сидів ще один чоловік, могутні плечі котрого обтягувала шкіряна куртка. Гриць знову зупинив погляд на обличчі свого рятівника,
— Я на вертольоті?
— Ви вгадали, — люб’язно кивнув незнайомець.
— Ви індонезійці?
— Хіба це так важливо? Ви врятовані, смерть відступила, це — основне…
— Я хочу знати, де я? Куди потрапив? Я — радянський громадянин, летів до Папуа… в Порт-Морсбі…
— Он як? — На обличчі незнайомця відбився подив. — Ви з Москви? Росіянин?
— Українець. З Києва…
— Чудово. Я був у Києві, навчався там в університеті. Трохи знаю вашу мову, — додав він українською мовою, смішно вимовляючи слова. І раптом процитував: — «Реве та стогне Дніпр широкий… сердитий вітер завива…» — Задоволено зареготав, підняв угору невелику фляжку: — Хочете ще коньячку? Я влив у вашу горлянку пару ковтків, не питаючи дозволу. Ха-ха-ха! В таких випадках, здається, дозволу не питають. Чи не так?
Грицеві здавалися зайвими такі штучні веселощі, голова в нього наморочилася, і він знесилено прошепотів:
— Я сподіваюся, що ви повідомите… в радянське консульство. Мені треба дістатися до місця призначення… Терміново…
— Дивні ви люди, — похитав головою рятівник, — Тільки що стояти біля пекельної брами… справа випадку — врятують його чи ні? Не встиг спекатися смерті, вже готовий мчатися світ за очі. Страшна динаміка життя.
Останніх слів Гриць не чув, його знову полонило забуття.
…Прийшов до тями хлопець у тихому спокійному притулку. Розплющивши очі, побачив над собою мерехтливе кам’яне склепіння. З грубо витесаних ніш лилося м’яке сонячне світло: воно ніби народжувалося у прозорих матових трубках, що витикалися з скелі. «Дивний притулок, — подумав Гриць. — Якась печера. Але ж оці дивиі генератори світла… Чи не світловоди? Світловоди в печері? Куди ж його занесло?»
Поворушився, сів. Під ним були солом’яні мати. Поряд, на відстані метра від нього, лежали ще одні, згорнуті в трубку. Хлопець помацав у нагрудній кишені штормівки: пакет з документами був на місці, гаман з валютою теж. Уважно поглянув довкола: жодного предмета, крім солом’яних килимків, та ще оті феєричні джерела освітлення. Де ж ті, хто його сюди доправив?
З-за рожевої скелі з’явилася постать чоловіка в довгому оранжевому вбранні. Він тримав у руках дерев’яну тарілочку з рисом. Побачивши, що Гриць опритомнів, щось задоволено вигукнув і наблизився до нього. Поставивши перед хлопцем їжу, промовив чистою англійською мовою:
— Вітаю вас, брате. Прийміть цей скромний сніданок.
Гриць, пробурмотівши слова вдячності, накинувся на рис. Миттю розправився з пригощенням, вибачливо запитав:
— Дуже хочеться води, чи не важко це зробити?
Чоловік метнувся в прохід за скелею і незабаром приніс дерев’яну чашу з водою — літрів на півтора. Гриць видудлив її до останньої краплі. З вдячністю повертаючи посудину, уважно оглянув чоловіка. Обличчя індокитайського типу — може, лаосець, може, малаєць або кампучієць. А може, в’єтнамець? Голова поголена, вбрання таке, як у буддійських ченців. Може, якийсь відлюдник, самітник, святий? Святий у електрифікованій печері?
— Можете мене називати Лі Тао, — тихо, дружелюбно сказав чоловік. — Або, якщо хочете, просто — Лі. А ваше ім’я?
— Григорій…
Лі прислухався до незвичної вимови хлопця, вдячно кивнув.
— Ви, напевне, слов’янин? Я чую це по акценту. Вам тяжко розмовляти англійською мовою?
— Я українець. Вивчаю англійську недавно. Не практикувався. Але, пробачте… хіба вам не сказали, хто я і що?
— Хто мав це сказати?
— Мої рятівники.
— Гм. Рятівники? — вражено перепитав Лі. — Від чого вони вас врятували? Від зайвої валюти? Від дорогоцінностей?
Настала пора Грицеві здивуватися. Він уважно оглянув обличчя свого співбесідника, шукаючи ознак божевілля або неповноцінності. Ні, невеликі тернові очі випромінюють мудрість і досвід, зморшки біля вуст свідчать про доброту й щирість.
— Я не розумію вас. Яка валюта? Які дорогоцінності? Я простий радянський громадянин, летів до Папуа. Раптова катастрофа… і я опинився в морі… Не знаю, чи ще хтось врятувався? Мене кілька діб носило хвилями, я вже знепритомнів. Потім — вертоліт, мене врятували… І ось я тут. Документи при мені, валюта теж. Чому мене мав хтось грабувати? Може, ви жартуєте?
— Не жартую, Гріг, — серйозно сказав Лі. — Ви, як і я, потрапили до піратів… до флібустьєрів.
— Пірати? — здивувався Гриць. — У двадцятому віці? В космічній ері?
— Саме так. Пірати… точніше — головний з них, — не звичайні грабіжники…
— Чим же бони незвичайні? Може, альтруїсти? Роздають награбоване, як легендарні середньовічні розбійники?
— Без усяких жартів — це унікальне явище, — сказав Лі, покивуючи головою» — Я вже тут давно і знаю, що й до чого.
— Де тут? Що це за печера?
— Ми в надрах діючого вулкана. Тепер він тихий, але вибух може статися в кожну мить.
— Який вулкан? Що за фантастика?
— Хіба ви не знаєте — тут потужний сейсмічний пояс, багато вулканів. У величезній печері одного з них пірати облюбували собі притулок. Звідси вони виходять на швидкісних катерах та вертольотах на полювання, грабують пасажирські лайнери, морські пороми, багаті яхти…
— А поліція?
— У піратів така модерна техніка, гцо поліції за ними не угнатися.
— Дивина, — задумливо мовив Гриць. — Я читав, що в південних морях промишляли пірати. Навіть про жінку-пірата читав. Як її… пані Цін?
— Це було давно, на початку дев’ятнадцятого сторіччя, — зауважив Лі. — Тепер не ті масштаби, не те озброєння. Пірати, до яких ви потрапили, унікальні не своїм розбійницьким ремеслом.
— Чим же?
— Тим, що вони планують робити далі. Точніше, не вони, а він..»
— Хто такий він?Що за таємнича постать? Може, новий капітан Немо? — Гриць мимоволі засміявся.
— Дарма іронізуєте. Дуже колоритна й незвичайна постать. Ім’я його, як і у мене, — Тао, проте у нього воно не одне, він може мати десятки імен. За походженням він таєць, як і я. Учився в кількох університетах — в Токіо, Гарварді, навіть у вашій країні… у Києві…
— Це моє рідне місто…
— Там він практикувався у відомого кібернетика Глушкова. Я правильно називаю його прізвище?
— Так, — зрадів Гриць. — Мій старший брат — співробітник Глушкова. Правда, академік уже помер. Але його учні розробляють оптимальні варіанти для… як би це сказати… для комп’ютеризації суспільства.
— Не дуже зграбний вираз, — жартівливо сказав Лі — Та й сам задум не вельми добрий. Нічого, нічого, я вас зрозумів. Так от… Тао всотував мудрість найкращих кібернетиків світу, як губка воду. Навіщо це йому потрібне? Застосувань може бути безліч, але Тао мав на меті здійснити зловісний план. Ви назвали ім’я фантастичного персонажа Жюля Верна — капітана Немо. Щось подібне задумав Тао. Тільки той персонаж був гуманістом, а цей…
— А цей хто? — загримів голос, і в проході між скелями з’явився рятівник Гриця. Він з усмішкою, беззлобно дивився на співбесідників, і хлопець відчув, що той вираз не штучний, що підслухана розмова анітрохи не розгнівила пірата. — Хто ж такий Тао, учителю, котрий навіть взяв собі ваше ім’я? Чому ж не сказали ви нашому гостеві, що я ваш учень?..