Страница 89 из 93
Старата жена стоеше със сведена глава и тихо плачеше.
Хейзън въздъхна отново — дълга, потискана дотогава въздишка.
— Но той излязъл — рече дрезгаво. — Кучият син излязъл. И тогава започнаха убийствата.
— Точно така — рече Пендъргаст. — Шийла Суег, която копаела край Могилите, разкрила старинен индиански вход към пещерата. Задния вход. Който, както личи, бил използван от Воините призраци, когато нападнали Четирийсет и петимата. Той бил блокиран отвътре, когато воините се върнали в пещерата и извършили ритуално самоубийство след нападението. Ала Суег го разкрила. За своя зла участ.
За Джоб трябва да е бил страхотен шок, когато Суег влязла в неговата пещера. Той никога не бил виждал друго човешко същество, освен майка си. Дори нямал представа, че такова би могло да съществува. Убил я от страх, несъмнено — без умисъл. И тогава намерил прясно изкопания изход, прокопан от Суег. И за пръв път излязъл в огромния и чуден нов свят. Какъв страхотен миг би трябвало да бъде за него! Защото вие никога не сте му разказвали за света горе, нали, госпожице Краус?
Тя бавно поклати глава.
— И тъй, Джоб излязъл от пещерата. Трябва да е било нощем. Вдигнал глава и видял за първи път звездите. Огледал се и видял тъмните дървета край реката; чул вятъра да шумоли из безкрайните царевични полета; помирисал плътния влажен въздух на канзаското лято. Колко различно било това от всепоглъщащия мрак, в който бил прекарал половин век! И тогава може би — надалеч, зад тъмните полета — зърнал светлините на самия Медисин Крийк. В този момент, госпожице Краус, вие сте изгубили изцяло контрол върху него. Просто така, както се случва с всяка майка. Но във вашия случай Джоб е бил над петдесетгодишен. Бил се превърнал в могъщо — и абсолютно сбъркано — човешко създание. И духът повече не можел да бъде върнат в бутилката. Джоб трябвало да излиза отново и отново и да изследва този нов свят.
Гласът на Пендъргаст бавно потъна в хладния мрак.
Старата дама тихо изхълца. В стаята се възцари тишина. Навън вятърът бавно стихваше. Чу се далечен гръм, като отглас от бурята. Най-накрая тя заговори:
— Когато бе убита първата жена, и през ум не ми мина, че може да го е сторил моят Джоб. Но после… После той ми каза. Беше толкова развълнуван, толкова радостен. Каза ми за света, който бе открил — сякаш не съзнаваше, че аз вече знам за него. О, господин Пендъргаст, той не е искал да убива никого, наистина не е искал. Просто се е опитвал да играе. Мъчех се да му обясня, но той просто не разбираше — рече тя и потисна ново ридание.
Пендъргаст изчака малко и продължи:
— След като поотрасъл, не е било нужно да го посещавате толкова често. Носели сте му храна и други припаси веднъж или дваж седмично, което обяснява откъде е имал масло и захар. По него време той е можел вече сам да се справя. Пещерната система била негов дом. Той научил много неща през годините — умения, които са му били нужни, за да оцелее под земята. Ала най-големите поражения, които самотният живот оказал върху него, са били в областта на човешкия морал. Той не можел да различи доброто от злото.
— Опитвах се, о, колко се опитвах да му обясня тези неща! — избухна Уинифред и отново се заклати напред-назад на стола си.
— Има неща, които не могат да бъдат обяснени, госпожице Краус — рече Пендъргаст. — Те трябва да бъдат видени. Трябва да бъдат изживени.
Бурята разтърси къщата, но никой не каза нищо.
— Каква е причината за деформирането на гърба му? — обади се Пендъргаст. — На живота в пещерата ли се дължи? Или може би е паднал лошо като дете? И е счупил кости, които са зараснали накриво?
Уинифред преглътна, посъвзе се.
— Падна, когато бе десетгодишен. Мислех си, че ще умре. Исках да повикам лекар, но…
Изведнъж се намеси Хейзън — тонът му бе дрезгав от отвращение, гняв, недоумение, болка:
— Но защо бяха онези сцени в царевичните поля? Защо ги е направил?
Уинифред само поклати в недоумение глава:
— Не знам.
Отново заговори Пендъргаст:
— Може би никога няма да узнаем какво е ставало в главата му, когато е подреждал онези картини. Било е форма на самоизразяване, странна и може би непостижима идея за творческа игра. Видяхте надрасканите рисунки в пещерата, подредените пръчици, конци, кости и кристали. Ето защо той изобщо не се вписваше в моделите на серийните убийци. Защо не е бил сериен убиец. Той не е разбирал понятието „убийство“. Бил е напълно аморален, най-чистата форма на социопат, която можем да си представим.
Старата дама седеше с наведена глава, без да каже нищо. На Кори й дожаля за нея. Спомни си историите за това колко строг бил баща й; как я биел и при най-малкото нарушаване на собствените му византийски и взаимно противоречащи си правила; как плачещото момиче било затваряно на най-горния етаж на къщата дни наред. Бяха стари истории и хората винаги ги завършваха с удивено поклащане на главите и с коментара: „И въпреки всичко тя е толкова мила стара дама. Може би пък тези неща никога да не са се случвали“.
Пендъргаст продължаваше да крачи из стаята, като поглеждаше от време на време към Уинифред Краус.
— Малкото примери, които имаме за деца, израсли по такъв начин — Детето вълк от Авейрон, например, или случая с Джейн Д., затворена в избата през първите четиринайсет години от живота си от майка й шизофреничка, показват, че се нанасят масивни и неотвратими неврологични и психологични поражения чрез лишаването от нормалния процес на социализация и развитие на езика. При Джоб нещата са стигнали дори още по-далеч: той е бил лишен от самия свят.
Уинифред изведнъж зарови лице в дланите си и се залюля.
— О, горкото ми малко момче — ридаеше тя. — Моят малък Джоби…
В стаята бе тихо, ако се изключат тихите ридания на възрастната жена: „Горкичкото ми момченце, моят малък Джоби…“
Кори дочу далечен вой на сирена. След малко фаровете на пожарна кола светнаха през строшените стъкла на прозорците върху стените и пода. Чу се свирене на спирачки, една линейка и патрулка спряха до къщата. Затръшнаха се врати, тежки стъпки изтрополяха върху верандата. Вратата се отвори и в стаята влезе снажен пожарникар.
— Ей, добре ли сте тук, бе хора? — попита той със сърдечен тон. — Най-сетне разчистихме пътищата и…
Той замлъкна като видя окървавения Хейзън, ридаещата старица, закопчана с белезници за стола, и останалите — изпаднали във вцепенение от шока.
— Не — отвърна тихо Пендъргаст. — Не сме добре.
Епилог
Слънцето висеше над Медисин Крийк, Канзас, като истинска благословия. Бурята бе пречупила горещата вълна; небето бе свежо, с едва доловимия оттенък на есента. Оцелелите в бурята царевични полета бяха ожънати и градът се чувстваше освободен от клаустрофобичното си бреме. Мигриращи врани прелитаха със стотици над къщите, спускаха се в нивите и кълвяха последните кочани сред стърнищата. В края на града се издигаше островърхата кула на лютеранската църква, тънка бяла стрела на фона на зелено и синьо. Вратите й бяха отворени широко и отвътре се носеха звуците на вечерня.
Недалеко оттам Кори лежеше на разхвърляното си легло и се опитваше да дочете „Отвъд ледовата граница“. В двойната каравана бе тихо, прозорците бяха отворени за приятния полъх на вятъра. Пухкави облачета се носеха в небето и влачеха сенките си върху „обръснатите“ полета. Прелисти една страница, после втора. Откъм църквата се чуха звуците на орган — началото на „Чудния спасител“, последвани от тихото пеене, в което над всички гласове се извисяваше чуруликането на Клик Расмусън.
Кори се заслуша и лека усмивка изви устните й. Това щеше да бъде първата служба, водена от онзи млад нов проповедник — пастор Тредуел — с когото градът вече толкова се гордееше. Усмивката й се разтегли още, когато си спомни историята, която й бяха разказали, докато още лежеше в болницата: как Смит Лъдуиг — бос, охлузен и натъртен, се появил, тътрейки се от царевицата, където лежал в безсъзнание, с мозъчно сътресение почти два дни, и отишъл право в църквата, където тъкмо вървяла собствената му заупокойна служба. Дъщерята на Лъдуиг, която била поръчала литургията, припаднала. Но никой не бил изненадан повече от самия пастор Уилбър, който спрял по средата цитата си от Суинбърн и се строполил от апоплектичен припадък, сигурен, че е видял призрак. Сега Уилбър се възстановяваше някъде далеч и Лъдуиг също оздравяваше бързо, като пишеше в болничното си легло първите глави на книга за срещата си с убиеца от Медисин Крийк, който не взел нищо друго, освен обувките му, и, навярно, смятайки го за мъртъв, го оставил в нивята.