Страница 14 из 20
З-за жінок виглядають дівчатка в маленьких шапочках, з-під яких на плечі й спину спадає безліч кісок з різнобарвними кісничками. Блискучі їхні оченята повні цікавості й захвату: гарна чужоземна жінка, гарна! От якби й нам такими стати!
Та ось Тапур ступив у біле коло, взяв у руки бойову сокиру свого батька, потряс нею над головою, крикнув:
— Я повернувся, сини бойового кличу «арара»!
— Арара! — озвався рід.
Тапур поклав сокиру, узяв родовий нагай, що передавався з покоління в покоління, цьвохнув ним.
— Я повернувся, скіфи!!!
І родичі покірно схилили голови перед вождем із нагаєм у руках.
Тапур поклав нагай у коло, випростався гордовито і хизувався перед родом своїм, що схилив покірно голови.
Потім до вождя підійшли сивобороді старійшини, вклонилися йому і щось говорили, але Ольвія не прислухалась. Її зацікавило четверо дівчаток десяти-чотирнадцяти років у яскравих платтячках, у гостроверхих шапочках, з безліччю кісок. Вони не зводили із вождя захоплених очей. Та ось ритуал зустрічі закінчився, і дівчатка, підбігши до вождя, засоромились і, штовхаючись, намагалися сховатися одна за одну.
— Що, сороки? — посміхався до них вождь ласкаво і тепло.
— Чи здоровий ти, батьку? — задзвеніли дівчачі голоси. — Хай бог Папай дасть тобі силу!
— Я — здоровий, а ви, сороки, чи здорові?
— Здорові, здорові, батьку, — заусміхались дівчатка. — І дуже, дуже тебе з походу виглядали. Тебе так довго не було.
— Ростете ж ви… — лагідно казав вождь. — Наче ті кізки…
Дівчатка затуляли рукавами личка, соромилися, пальцями босих ніг щось малювали на землі.
— От і добре, що ви здорові, сороки мої.
Ольвія з подивом відзначила, що голос у цього людолова дуже вже ніжний. Вона навіть повірити не могла, що в нього може бути такий лагідний і добрий голос батька.
Тим часом вождь розв'язав шкіряну торбину, дістав із неї жменю золотих бляшок.
— Це вам, сороки, щоб і ви отак сяяли на сонці, як ці бляшки!
— Спасибі тобі, батечку!.. — Дівчатка розхапали золоті бляшки і з радісними вигуками побігли у крайнє шатро, щоправда, зиркнувши на білолицю чужачку. І навіть встигли показати їй язички: ага, мовляв, нам батько золоті бляшки подарував, ага!..
Розділ дев'ятий
Сліпа рабиня
І лише тоді завів Тапур Ольвію до білого шатра, над яким маяли кінські хвости.
Усередині шатро було затягнене блакитним шовком з вишитими звірами і рослинами, згори, через дірку для диму, лилося сонячне проміння.
— Тут живе Табіті — богиня домашнього вогнища, — показав Тапур на попіл вогнища. — Вона й оберігатиме тебе у шатрі. Але ти не печалься, ми, кочовики, довго не засиджуємося на одному місці. Як тільки не стане трави, я дам знак, слуги розберуть шатра, складуть їх на повозки, і ми покочуємо в глиб степів, до незайманих трав. Під час перекочовок ти житимеш у кибитці, теж найкращій. І будемо кочувати від кряжа до кряжа, від колодязя до колодязя, від ріки до ріки, і тобі завжди буде весело. Ми не греки, — закінчив він, — котрі як сіли на одному місці, так і сидять віками.
— А до моря повернемось? — зітхнула Ольвія.
— Тільки на зиму, адже взимку біля моря тепліше і снігу менше випадає. Або й зовсім не буває.
Присіли на килим, Тапур ляснув у долоні, нечутно з'явився слуга і наточив із шкури барана, що висіла біля входу, дві чашки кумису.
Вручивши їх вождю, слуга кланяючись позадкував із шатра.
Тапур подав одну чашку Ольвії.
— Випий нашого кумису, і ти відчуєш себе справжньою сколоткою.
Кумис був прохолодний, він пінився і приємно тамував спрагу.
— Кожен скіф уміє доїти кобил і готувати хмільний кумис, але так готувати кумис, як готує його мій рід, ніхто не вміє! — з гордістю вигукнув вождь. — Кумис у гіппемологів найкращий у всьому степу!
До шатра заглянув старий білобородий скіф із гострим гачковидним носом і висохлим, зморшкуватим лицем.
— Що скаже мій вірний доглядач кочовища? — уважно поглянувши на старого, запитав вождь. — Чи цілі мої табуни? Чи доєні кобили, чи ростуть лошата і лошаки? Чи не пасли чужі племена свої табуни на наших травах? Чи все гаразд у кочовищі?
— Твої табуни, о великий вождь, хай дарує тобі Папай довгі літа, множаться, — з поклоном відповів сивий скіф. — Кобилиці доєні, лошата і лошаки нагулюють тіло. А чужі племена пасли своїх коней на твоїх травах. Це були савро-матські пастухи, котрі переганяли табуни з-за Танаїсу і пасли на травах твого степу.
— Савроматських пастухів класти стрілами, а їхні табуни забирати! — різко сказав вождь. — Щоб ні один чужак більше не посмів потикатися у мій степ!
— Слухаю, великий вождь. А в кочовищі все гаразд, тільки одна пожежа була. Горіли кибитки Олума і Тавлура.
— Гм…
— Олум і Тавлур рятували один одного на пожежі і від того зріднилися. Вони хочуть пити кров побратимства.
— Це — добре. Сьогодні ж увечері вони стануть побратимами.
Старий вклонився і вийшов.
Тапур допив кумис і звівся.
— Мені треба подякувати богу Аресу за вдалий похід і принести йому жертву. Ольвія ж хай лясне в долоні, і до неї прийде рабиня. І виконає будь-яку забаганку.
І вийшов із шатра.
Залишившись одна, Ольвія — їй чомусь стало сумно-сумно — ляснула в долоні, і по хвилі до шатра нечутно зайшла стара жінка у чорному платті і чорній шапці і застигла, безпомічно опустивши довгі тонкі руки, що звисали вздовж її тіла, як перебиті. Але голову вона тримала високо піднятою, аж занадто піднятою.
«Рабиня, а така горда, — подумала Ольвія. — Ач, як голову задерла. І від чого б то?..»
Тут вона придивилася до її жовтого, зморшкуватого личка й жахнулась: замість очей у жінки рожевіли дві ямки, наче там запеклася кров… А по лицю видно було, що рабиня, як і Ольвія, — чужачка. В крайньому разі, не скіф'янка.
— Ти… ти хто така? — чомусь розгублено запитала Ольвія.
— Рабиня… — глухо відповіла жінка і навіть не ворухнулась, а голову тримала все так же високо, як її завжди тримають сліпці.
— Ти не скіф'янка?
— Так, моя господине, не сколотка.
— То хто ж ти?
— Рабиня…
— А звати тебе як?
Жінка подумала і байдуже відповіла:
— Рабиня…
— Але колись же було у тебе ім'я, — наполягала Ольвія. — Не родилася ж ти рабинею?
— Ні.
— То як тебе тоді звали?
— Міленою, велика господине.
— А що в Мілени з очима?
— Викололи…
— Хто?.. — крикнула Ольвія.
— Скіфи.
— Вони такі жорстокі?
— Не знаю… Люди як люди.
— Але ж чому вони з тобою так вчинили… страшно?
— А хто я така, щоб зі мною панькатись? — байдуже перепитала сліпа і сама собі відповіла: — Рабиня… А рабиня — не людина. І навіть не собака. Гірше.
— Але за віщо?
— Не знаю… Я їм зла не чинила.
— О боги!.. І тобі було дуже боляче?
— Раби болю не відчувають, — зітхнула Мілена. — Вони і є самий біль. Аж до смерті. А смерть добра, милостива.
— Що ти говориш, Мілено?
— Смерть позбавить нас, рабів, болю і мук. Тому вона добра, і я чекаю її з радістю.
— Невже ти не боїшся смерті?
— Смерть — то є плата за життя, — одказала рабиня, і Ольвії здалося, що за сліпою стоїть якась інша Мілена, зряча. — Хто народився і жив, той мусить розплатитися за це смертю.
— Дорого, — зітхнула Ольвія.
— А життя, господине, ще дорожче, — спокійно одказала сліпа. — От і плата за нього велика.
— Воно й так… — згодилася Ольвія. — Але ж і на тім світі люди, кажуть, живуть.
Мілена помовчала, все так же дивлячись ямками очей поверх голови Ольвії, зітхнула.
— Чи там живуть — не знаю, а на цім… живуть. Але не всі. Пани. А такі, як я… — Помовчала. — Для чого говорити, господине?
— А звідки Мілена знає грецьку мову?
— Була колись гречанкою.
— Гречанка? — аж зойкнула Ольвія. — То як же ти потрапила у рабство? Адже наші закони забороняють вільних греків робити рабами.
— Одні забороняють, а інші продають.