Страница 56 из 72
Марія ломила мовчки руки. а Івоніка станув як вритий. Дівчина ридала. що, здавалося, туй-туй розсадиться її грудь, а голос, як та струна, урветься назавсіди.
Довкола них змігся шепіт. І тут, і там виринали голоси, мов стрункі смутні цвіти. Докія і Петро оповіли родичам вскорі історію нещасних молодих — і як він, померший, мав надію, що святий Михайло, патрон його, допоможе йому привести родителів на свій бік, тобто щоб вони приймили бідну наймичку за невістку в свою хату. «Хотіли поклонитися вам. спершу він.» — нараз умовкли.
Дівчина піднесла знов голову і оглянулася.
Її великий, темний, ще слізьми блискучий погляд пірнув дико, вигребущо по присутніх, так як тоді погляд батька, коли шукав убивцю свого сина.
Нараз відкрила Саву.
Мов львиця, скочила й кинулася, майже звірячо ревнувши, на Саву.
— Ти! — скричала. — Ти! — і, вп'яливши свої нігті в його тіло, в його руки, притиснула своє лице до його рамена і, зойкнувши з ненависті, вкусила його всіма зубами.
Він зверещав із переляку і трутив її від себе. Люди кинулися до неї і відтягнули від нього.
— Ти вбив його! — кричала вона цілком погаслим, ненавистю кипучим голосом. — Ти! Ти боявся, що не дістанеш землі, і вбив його. Беріть убивцю і вбийте його, інакше я його вб'ю! — шаліла, вказуючи за ним, що, зблідши не до пізнання, заховався зі здичілим поглядом за матір'ю і дихав тяжко, а його обличчя викривилося, мов у малої дитини, до плачу, а сам дрижав на цілім тілі, як у пропасниці.
— Ти його застрілив, а мене в сміх пустив, а дитину його осиротив, нім ще світ божий побачила. Убійнику, убійнику!.
І їй забракло нараз голосу й сили, і вона захиталася.
Хтось пірвав її диким рухом узад і заткав рукою уста.
Се був Івоніка. Мати кинулася на неї і підняла руку, щоб її вдарити, одначе, мов поражена, зупинилася.
Дівчина поглянула на неї.
— Мене? — спитала, втоплюючи свій зворушений, майже дикий погляд в обличчя старої, і несказанно згірдний, майже демонічний усміх викривив її, як сніг, білі уста.
— Тебе, — просичала стара, опускаючи в тій же хвилі несвідомо руку.
Обі жінки змірили себе очима, що проймали льодом.
Запанувала страшна хвилина мовчанки. Інстинктивно відчула мати, що Анна вгадала якусь правду. Страшну правду, котра що лише не поколибала землею, але заразом прокинулася ціла її материнська любов.
Сава був тепер її одинока, остання дитина, її все. Вона не сміла його втратити. Ні за що в світі. Лучче сповнила би оцими своїми руками десять убивств, чим його втратити. Ніколи, ніколи! Ніколи не смів ніхто його від неї виривати, інакше.
Вона простогнала цілими грудьми, мов конала; голова її впала безвладно взад на плечі, вона зарила пальці до шкіри в волосся. Відчула близьке божевілля; якась страшна безодня відчинилася перед нею. Її син був убивцею. братовбивцею! І його мали забрати також від неї. Але се не могло бути правдою. Се була лож. Страшна, божевільна лож.
— Він був мій! — крикнула дівчина насилу, вказуючи на вмерлого. — А оцей тут!. — Голосний удар вразив її в лице.
— Суко! — просичала мати. — Я вб'ю тебе на місці, як ще хоч слово скажеш! Що ти хочеш від нього, і чого п'єш кров нашу, та й хто ти таке?. Уб'ю, як гадюку. Геть із моєї хати. геть надвір!
— Убийте мене тут на місці, туї, коло нього, покладіть мене до нього в домовину! — кричала Анна не тямлячи себе з жалю, і потрясла дико головою, що аж хустка і волосся спали їй глибоко взад. — Поховайте мене з ним, застрільте мене, як його застрілили, — мені тепер все одно, але я нічиєї крові не п'ю і не брешу. Він мій, мій. а моя дитина і його дитина! Я не розпусниця. піп нас не вінчав, але най нас поховає! Я хочу з ним у землю йти, покладіть мене з ним землю. у землю! — і попала наново в божевільний плач. Раз скрикнула ще, хлипаючи: — Михайло, ти таки мене покинув!
Тут щось мов освободилося з якихось оков, мов виступило цілковито на волю. Всі присутні жінки заплакали вголос, а Івоніка вдарив головою до постелі, мов молотком. Він немов мову втратив.
— У Михайла знов кров! — запищала Марія і кинулася стрілою до вмерлого.
— Його кров кличе мене! — кликнула Анна. Похилилася над ним, дико витріщивши очі, і замовкла.
— Капає. капає кров. — прошептала, — віджила, коли мене твоя мати сукою прозвала.
І повалилася без пам'яті на нього.
Одна свічка, що горіла в головах умерлого, впала, покотилася саме до ніг Сави і тут загасла.
Івоніка заважив се. Підняв свічку, запалив наново й поставив на місці.
Відтак вийшов надвір і ймився за голову. Він дожив чогось страшного, чогось, що, відай, не мало понад собою страшнішого на землі.
Місяць зійшов велично й спокійно і освічував далекі пусті поля, що кожне стебельце і кожний голий корчик виднівся виразно.
Неповоротно й боязливо поволоклася тінь за Івонікою, якого тягнуло в самоту і який, плентаючися, мов блудний, між стогами. був би найрадше в землю зарився. Раз коло нього. а раз за ним простягалася, маячіла в різних формах тінь і держалася ціпко п'ят старого чоловіка. Нараз скорчилася блискавкою вдвоє, начеб хотіла в слідуючій хвилі скочити йому на плечі і вдусити його, але він уже й сам лежав на колінах.
І справді.
Він кинувся до землі, знявши руки вгору, і почав молитися й бити поклони.
Він не молився словами.
Слова застигли йому в груді і в мізку льодом, відколи побачив свого найстаршого сина блідого й мертвого на возі, і знав лиш те одно, що великий гріх, якого все боявся, впав уже на його дім, і що він походив від Сави. Сава любився з Рахірою — в них була одна кров, — а за се бог тяжко карає.
Що мало далі бути — не знав. Нещастя його було таке велике, що він не був у силі далі думати.
За землю підняв Сава руку на свого брата, лиш за землю! Що іншого не могло тут бути, а чужий не сповнив сього страшного злочину.
Як одинак надіявся колись дістати всю землю.
Впав чолом до землі.
От чого він дожив!.
На те працював ціле своє життя, гріб, згортав кожну грудочку землі, на те, щоб відтак один другого пігнав у ту землю.
Його нутро прокинулося в один-одніський дикий голос, а сей голос кричав у шаленім бою лиш одно палаюче слово: «Сава!»
Чи мав проти нього виступати обвинувателем? Проти свого власного сина? Мав виступити і сказати: «Оце убивця»?!
Він же був у нього тепер одинокою дитиною. А що було би потім?.
Не міг дальше думати.
Тоді не лишилося би йому нічого більше. Сором хіба.
Йому не треба доказів, як суддям (його пройняло холодом. завтра ж вони прибудуть), щоби переконатися, хто се вчинив. Само його серце назвало йому ім'я убійника.
А може, вони се відкриють завтра і відведуть його від нього?.
Все було в бога. Але тоді нехай би й Рахіра йшла з ним і її батько. Вони — ніхто інший!
Лежав хрестом на землі, не ворушачися. Не міг відірватися від сього думками.
Що Сава наробив! Що наробив! І чому йому таке зробив? Такому доброму, молодому, надії його! Він же був у нього всім, цілою надією, і він загнав його в землю.
Коли б він був знав, що його тут таке зустріне, — не був би його ніколи брав із війська додому. Але що ж — супокою не мали, поки не прийшов. Куди ходили — смутком ходили. Що заговорили — його спімнули, доки не прийшов. Там був далеко від свого нещастя, а жодне з них того не знало. Знали лиш нарікати та плакати, знали лиш тужити та прикликувати до себе, а як уже дістали між себе. кинулося нещастя на нього. і — мають тепер. Свічки заглядають йому тепер в лице. Посеред днини і посеред ночі.
«Сава!.» — крикнуло знов у його серці, і страшний жаль розшалівся в його душі.
Як передше Марія, так тепер він зарив свої тверді мозолисті пальці у волосся, торгаючи його. Приводив тим неначе полегшу своєму мізкові.
Ні, він не міг проти нього виступати, нехай буде, що буде. Він не міг. А може. Може, се не був Сава?. Може, Григорій, може, Рахіра?. Хто міг се знати? «Сава, Сава!. — загомоніло наново в його серці могутнім голосом. — Він один волочився все з рушницею. Він один міг із ним бути в лісі».