Страница 39 из 69
Я уважно вивчила незнайомі ягоди.
— Ти впевнена, що вони не отруйні?
— Впевнена. Вони ростуть у нас удома. Я їла їх усі ці дні, — мовила вона і з цими словами закинула кілька ягід до рота.
Я невпевнено з’їла одну, і виявилося, що вона така ж смачна, як наша ожина. Годі було шукати кращого союзника, ніж Рута. Ми розділили харчі порівну, про всяк випадок. Якби ми опинилися нарізно, то кожна з нас була б забезпечена їжею на кілька днів. Окрім їжі, у Рути був іще шкіряний бурдюк для води, саморобна рогатка і додаткова пара шкарпеток. Також вона мала гострий камінець, який використовувала як ніж.
— Я знаю, що мої пожитки зовсім мізерні, — мовила вона, зніяковівши, — але я мала щодуху втікати від Рогу достатку.
— Ти вчинила правильно, — сказала я.
Коли я розклала всі свої речі, побачивши темні окуляри, вона широко роззявила рота.
— Як тобі вдалося їх роздобути? — запитала вона.
— Вони були в наплічнику. Та з них жодної користі. Вони не тільки не блокують сонячного проміння, але й спотворюють усе довкола, — мовила я і знизала плечима.
— Вони не від сонця, вони для темряви, — вигукнула Рута. — Іноді, коли ми збираємо фрукти допізна, нам видають такі окуляри, особливо тим, хто вилазить найвище, куди не проникає світло факелів. Одного разу хлопець, його звали Мартин, спробував украсти пару. Він заховав окуляри в штанях. Його вбили на місці.
— Вбили хлопця за те, що він узяв ось такі окуляри? — мовила я.
— Так, хоча всі знали, що він не становить небезпеки. У Мартина були проблеми з головою. Я маю на увазі, він поводився, як трирічна дитина. Він узяв окуляри погратися, — сказала Рута.
Раптом мені спало на думку, що в Окрузі 12 безпечно, мов на небі. Звісно, люди там постійно вмирають із голоду, але важко уявити, як миротворці вбивають дитину несповна розуму. В нашому окрузі є маленька дівчинка, онучка Сальної Сей. Вона увесь час блукає Горном. У неї також не все гаразд із головою, але люди ставляться до неї, як до кімнатної тваринки: кидають їй залишки їжі та всілякі дрібнички.
— То для чого вони? — запитала я в Рути, взявши окуляри в руки.
— Коли надворі стемніє, сама побачиш, — відповіла вона. — Одягни їх сьогодні ввечері, коли сяде сонце.
Я віддала Руті кілька сірників, а вона ще раз пересвідчилася, що у мене з собою достатньо листочків у разі, якщо набряки знову розболяться. Ми загасили вогонь і рушили вгору паралельно потічку. Ми йшли, аж поки зовсім не стемніло.
— Де ти спиш? — запитала я в неї. — На деревах? — (Рута кивнула у відповідь). — У самій тільки курточці?
Рута витягнула додаткову пару шкарпеток.
— Я одягаю їх на руки.
Я згадала, які тут холодні ночі.
— Спи зі мною у спальному мішку, якщо, звісно, хочеш. Він достатньо великий для двох.
Після такої пропозиції обличчя її засяяло. Гадаю, вона на таке й не сподівалася.
Ми вибрали годящу гілку і вмостилися на ніч саме тоді, коли почав грати гімн. Цього дня смертей не було.
— Руто, я прийшла до тями вчора. Скільки ночей я проґавила?
Звуки гімну повинні заглушити мої слова, але я все одно шепотіла. Навіть з осторогою прикрила губи долонею. Не хотіла, щоб глядачі дізналися, що я збираюся говорити про Піту. Наслідуючи мене, Рута зробила те саме.
— Дві, — відповіла вона. — Дівчата з Округів 1 і 4 загинули. Залишилося десятеро.
— Трапилося щось дивне. Принаймні так мені здалося. Можливо, цього й не було насправді: отрута мисливців-убивць почала діяти, і мені все привиділося, — мовила я. — Пам’ятаєш хлопця з мого округу? Піту? Гадаю, він урятував мені життя. Але він був із кар’єристами.
— Він уже не з ними, — сказала Рута. — Я шпигувала за їхнім табором біля озера. Вони повернулися, перш ніж почали марити. Але його там не було. Можливо, він справді врятував тебе і тому був змушений тікати.
Я не відповіла. Якщо Піта мене врятував, то виходить, що я знову йому заборгувала. Тепер буде не так легко з ним розрахуватися.
— Якщо він справді виручив мене, то, мабуть, це входило в його плани. Він, певно, хоче, щоб люди й надалі думали, ніби він у мене закоханий.
— А, — мовила Рута і замислилася. — Мені здалося, що то була не гра.
— Звісно, що гра, — сказала я. — Він вигадав це разом із нашим ментором.
Тим часом гімн закінчився, і небо стемніло.
— Давай випробуємо окуляри.
Я витягнула окуляри й одягнула їх. Рута не жартувала. Я бачила все — від листочків на деревах до скунса, який повільно скрадався серед кущів за добрячих п’ятнадцять футів звідси. З такої відстані я б могла підстрелити його, якби захотіла. Я будь-кого могла б підстрелити.
— Цікаво, в кого ще є такі окуляри, — мовила я.
— Кар’єристи мають дві пари. У їхньому таборі біля озера є все, — сказала Рута. — Вони такі сильні.
— Ми також сильні, — відповіла я. — Просто наша сила в іншому.
— Ти сильна. Ти вмієш стріляти, — мовила вона. — А що вмію я?
— Ти можеш забезпечити себе харчами. Хіба ні? — запитала я.
— Їм харчі не потрібні. У них є все, — відповіла Рута.
— А уяви, якби в них не залишилося нічого. Уяви, якби всі їхні запаси зникли. Скільки часу вони протягнуть? Я маю на увазі тут, на Голодних іграх...
— Але ж, Катніс, вони не голодні, — сказала Рута.
— Ні, не голодні. Ось у чому проблема, — погодилася я.
І вперше за весь час у мене з’явився план. Не план захисту чи втечі, а план нападу.
— Руто, гадаю, нам час виправити ситуацію.
РОЗДІЛ 7
Рута вирішила повністю мені довіритися. Щойно пролунали останні ноти гімну, як вона міцно притулилася до мене й одразу заснула. У мене також не виникало жодних підозр стосовно неї, тому я не вжила жодних заходів безпеки. Якби вона зичила мені смерті, то просто втекла б, не попередивши про осине гніздо. Мене хвилювало інше — десь глибоко всередині мені не давала спокою одна думка. Жодній із нас не під силу виграти Ігри. Та оскільки везіння поки що було на нашому боці, я вирішила зараз про це не думати.
До того ж усю мою увагу поглинув план, який нещодавно народився у моїй голові. Ми з Рутою повинні знищити запаси кар’єристів. Не знаю як, але ми мусимо це зробити. Я була на всі сто впевнена, що виживання без їжі стане для них серйозним випробуванням. Як правило, стратегія кар’єристів полягає в тому, щоб одразу захопити всі запаси їжі, отаборитися на одному місці й поступово винищувати решту трибутів. У ті роки, коли кар’єристи залишали свій табір без нагляду, — одного разу всі припаси знищила зграя страшних рептилій, іншого їх змила повінь (справа рук продюсерів), — тільки тоді вигравали трибути з менш престижних округів. Кар’єристи зростали в достатку, їх завжди добре годували, тому вони не знають, що таке голод. На відміну від нас із Рутою.
Та сьогодні я була занадто виснажена, щоб розробляти детальний план. Мої рани тільки почали загоюватися, у голові ще не прояснилося від отрути, а тепло тільця Рути, її голівка, що вмостилася в мене на плечі, — все це дало мені відчуття безпеки. Вперше я замислилась над тим, як самотньо мені було на арені досі. Як заспокоює присутність іншої людини! Я поринула в сон, сподіваючись, що ранок принесе з собою свіжі ідеї. Одне мені було відомо напевне: завтра кар’єристам буде непереливки.
Мене розбудив гарматний постріл. Небо вже ясніло, а пташки щебетали. Рута сиділа на гілці навпроти і тримала щось у руках. Ми мовчали, очікуючи ще пострілів, та було тихо.
— Як гадаєш, хто цього разу? — запитала я. Просто не могла не думати про Піту.
— Не знаю. Та хто завгодно, — відповіла Рута. — Дізнаємося ввечері.
— А хто залишився? — запитала я.
— Хлопець з Округу 1. Обоє трибутів з Округу 2. Хлопець з Округу 3. Трач і я. Ти і Піта, — мовила Рута. — Разом вісім. Зажди, є ще хлопець з Округу 10, той, що кульгає. Він дев’ятий.
Був іще хтось, але жодна з нас не могла згадати хто.
— Цікаво, як помер цей трибут, — мовила Рута.