Страница 33 из 68
- Я не проти, щоб це виверження було й останнім. І взагалі... - Єва підвела голову, і він близько-близько побачив її очі, в яких танцювали червоні відблиски розжареної магми. - І взагалі, - насмішкувато повторила вона, - чого це ти до мене притулився? Ще, чого доброго, й обніматися почнеш?
- Ну що ти, Єво! - Адам поспішно відійшов убік. Постояв ще трохи і, пробурмотівши: “Яка хвилююча ніч!”, зайшов до печери.
Єва лягла на своє місце, а він - на своє, заклавши руки за голову.
- А чому проснувся вулкан? - по хвилі озвалася Єва.
- Цього взагалі ніхто не знає. Вулкани сплять іноді тисячоліттями, а тоді раптово прокидаються і починається... музика. Принаймні так завжди було на Землі.
- А нам він не загрожує?
- Звідси до нього кілометрів із двадцять, якщо не більше. - Адам встав, підійшов до багаття, розворушив палицею жар, накидав паліччя і сказав, дивлячись у вогонь: - У дитинстві я мріяв стати вулканологом. Перечитав усе, що було написано про вогнеди-хаючі гори, й уявляв себе грізним приборкувачем вулканів. І хоч став геологом, але дитяча мрія ні-ні та й дає про себе знати. Хочеться заглянути вулканові в душу: що там?
Єва теж підійшла до вогню, сіла на камінь і, обхопивши коліна руками, поклала на них голову, повернувши лице до нього.
- І тебе в дитинстві тягло на такі жахи? - запитала, показуючи поглядом на криваві відблиски, що танцювали на стіні печери. - Знайшов про що мріяти!
- Тому, що кожен вулкан - це загадка. Неприступна таємниця. І разом з тим найтитанічніша з усіх титанічних сил Землі. А що відбувається у його надрах, того ніхто не знає. От я і мріяв стати вулканологом і відкрити його таємниці.
- Так зразу й усі?
- Ну, хоча б одну. - Він помовчав. - Одну-єдину, і це теж немало для людського життя.
Вони помовчали, прислухаючись до гулу, що долинав у печеру. Вулкан не затихав і на мить.
- Знаєш, про що я зараз подумала? - запитала Єва. - Коли б ти вивчився на вулканолога, а не на геолога, то ми б ніколи не зустрілися з тобою на Памірі. І тим більше, не сиділи б зараз у печері на Леонії.
Знадвору долинув вибух ще гучніший за попередні, і на протилежній від них стіні печери затанцювали криваво-червоні відблиски.
- То трудиться бог Вулкан, - і Адам пояснив їй, що слово “вулкан” прийшло до нас від стародавніх римлян, які вважали вулкани трубами печей, біля яких працює бог вогню і ковальського ремесла - Вулкан. - У грецькій міфології, - продовжував Адам, - богові Вулкану відповідає бог Гефест. На відміну од інших богів Олімпу, Гефест ніколи не марнував час у гульках та пиятиках, як то робили інші боги. Він любив фізичну працю. Стародавні греки вірили, що майстерні Гефеста знаходяться у жерлах вогнедихаючих гір, а сам він живе у кратері гори Етна, що на острові Сіцілія. Коли починався гул, греки казали: то працює бог Гефест.
Та ось гул закінчився вибухом, і Єва тільки головою похитала.
- Невгамовний бог. Але краще б було, аби він... байдики бив і нічого не робив.
- Друге ім’я Гефеста - робітник, - з повагою відзначив Адам. - Вслухайся, Єво, у боже ім’я - Робітник. Жоден бог жодної релігії не мав такого славетного імені - Робітник. А якщо сам бог не цурався праці, то нам і поготів треба трудитися. Я хочу на Леонії стати учнем Гефеста.
- Ковалем?
- Так. Але не тільки ковалем, а й металургом, У горах повно мідних руд, є олово. З них можна виплавити бронзу. А бронза - то життя.
- Ти збираєшся виплавити бронзу?
- У мене немає іншого виходу, - пробурмотів він, укладаючись на своєму лежаку. - Завтра на Леонії мусить розпочатися нова епоха - епоха бронзи.
- Виходить, я буду присутня при історичній події? - пирхнула Єва. - Хоч би не проспати таке негадане щастя.
Бог Робітник трудився з солідним гулом. Виверження вулкана тривало всю ніч, через кожні 2-3 хвилини. Працював бог у чіткому ритмі: спершу чувся гул, потім з’являвся спалах над конусом гори і в небо, ледве видиме звідси, в хмарі попелу вилітало каміння, наче корки із пляшок, а вже потім вихлюпувалась червона лава - магма. Здалеку, та ще вдень, вона видавалася звичайними патьоками рожевої фарби.
Наставала тиша на дві-три хвилини - тільки курілося над конусом гори, - потім знову повторювалося усе спочатку.
Випалюючи жаринками бороду (“голитися” він уже навчився вправно і швидко), Адам думав про Єву. Потім вони нашвидкуруч поснідали печеними яйцями, котрі вже обом добряче набридли, розпили кокосовий горіх і заходилися лаштуватися у дорогу аж на цілий день. У торбинку (щось схоже на торбинку Адам виплів із лика) поклали десяток печених яєць, солі. Адам прихопив своє огниво - лук з паличкою для свердління та палицю з ямкою, - і вийшли з бухти.
Із-за Східних Мідних гір вставало сонце Толіман зі своїм супутником. Море, як завжди вранці, було тихим та умиротвореним, навіть чайки кричали не так жалібно.
З півночі на захід, до Західних Мідних гір, тяглися густі й чорні хмари - попіл викинутий у небо при виверженні вулкана.
Вийшовши з бухти, вони попрямували срібними озерцями шовковистої тирси до безіменної річки, що, петляючи Великими Рівнинами, поспішала з Північних гір до Східних. Прорубавши в скелях вузький каньйон, у хмарах водяного пилу, в шумі й гуркоті річка спадала у море. Річка петляла, і вони петляли, йдучи проти течії високим правим берегом із глиняними схилами. Там, де річка круто кинулась до гір, ніби шарахнувшись від чогось на рівнині, був високий, відкритий усім вітрам мис. На тім мисі чорніла свіжовикопана яма глибиною з метр.
- Що це? - загледівши яму, жахнулась Єва. - То ж люди рили?
- Ти вгадала, Єво. Цю яму вирила людина на ймення Адам. Вишкребла черепашками молюсків.
Навколо ями і справді валялося чимало розкришених черепашок.
У Єви відлягло од серця - ніколи не думала, що можна злякатися, побачивши на безлюдній планеті сліди людської праці.
- І для чого тобі вона?
- Потерпи і сама все побачиш.
Адам поклав на камінь свою ликову торбу, огниво, і вони спустилися до берега, який у тому місці був захаращений поваленими деревами, висушеним і вибіленим на сонці гіллям, хмизом. Роззувшись, Єва бродила мілководдям, а Адам заходився збирати сухе паліччя і бив його каменем на цурпалки метрової довжини. Коли наламаних дров вивершилась чимала купа, вдвох переносили їх нагору, до ями. Єві сподобалась така робота; вона залюбки бігала від ями до річки і назад, носила дрова, сміялась і була, як ніколи, задоволеною. Навіть постійні вибухи вулкана більше не відвертали її уваги. Наносивши дров, Адам заходився, як він сказав, “завантажувати яму”. На її дно поклав сухого листя, моху та кори, далі дрібного хмизу, потім товстішого паліччя, а вже зверху - дров. Так він складав шар за шаром, аж доки не вивершив яму.
- І що це буде? - мружилась проти сонця Єва, і її волосося спалахувало золотом. На Адамове заняття вона дивилась, як на дитячу забаву. Зрештою, ця забава швидко їй набридла, і вона лягла на траву горілиць, підклала руки під голову й дивилась у небо. А на її губах блукала спрагла, хмільна посмішка.
- А знаєш, - озвалася згодом, - на цій планеті, виявляється, непогано жити. Лежу, дивлюся в небо, ні про що не думаю, і нічого мені не треба. І ніщо мене не хвилює. Таке враження, ніби приїхала у відпустку до моря. Ось тільки не знаю, коли ця відпустка скінчиться. Ти часом не підкажеш, Адаме?
- Ні, - Адам вовтузився біля лука, добуваючи вогонь.
Єва звелась і сперлася на лікоть. Адам тим часом, опустившись на коліно, роздмухував вогонь.
- А знаєш, я тебе ошукала.
- Ти-и? Мене?.. - Адам відірвався од вогню і здивовано глянув на Єву. - В чому?
- Я сказала, що лежу і ні про що не думаю. То неправда. Я все-таки думаю.
- Цікаво, про що?
- Що зараз на Землі роблять люди?
- За всіх не знаю, але, думаю, кожен робить свою справу.