Страница 95 из 207
Вона сказала:
— Я не хочу ворушити сьогодні минуле. Сьогодні я хочу тільки іскритися.
Десь за годину я побачив, що вона засинає. Спершу я поцілував їй лоба, а потім носа — аби розбудити.
— Мушу вже йти. Хочу встигнути прибрати свою машину в тебе з під’їзної алеї, перш ніж твої сусіди почнуть телефонувати своїм знайомим.
— Так, мабуть, треба це зробити. Сусіди в мене Сенфорди, а їхня школярка Лайла Сенфорд в цьому місяці якраз працює в бібліотеці.
А мені пригадалося, що батько Лайли начебто засідає в шкільній раді, але я нічого не сказав. Сейді вся сяяла, тож не було сенсу псувати її почуття. Нехай Сенфорди думають, що ми сиділи на дивані, притискаючись одне до одного колінами, чекали, поки завершиться «Деніс-загроза» [443]і розпочнеться наспраавжки велике шооу Еда Саллівена [444]. Якщо моя машина залишатиметься перед домом Сейді ще й після одинадцятої, їхні думки можуть потекти в іншому напрямку.
Вона дивилася, як я одягаюся.
— Що тепер буде, Джордже? З нами?
— Я хочу бути з тобою, якщо ти захочеш зі мною бути. Ти хочеш цього?
Сейді сіла, простирадло зісковзнуло і вляглося навкруг її талії, вона потягнулася по сигарети.
— Дуже-дуже. Але я заміжня і це так і залишатиметься до наступного літа в Ріно. Якщо я подам на розірвання шлюбу, Джонні виступить проти. Чорт, його батькибудуть проти.
— Якщо ми будемо обережними, все буде добре. Але нам таки треба бути обережними. Ти ж це розумієш, так?
Вона розсміялася й підкурила.
— О, так. Це я розумію.
— Сейді, у тебе траплялися проблеми з дисципліною в бібліотеці?
— Га? Вряди-годи, авжеж. Бувало. — Вона знизала плечима; колихнулися її груди, мені стало жаль, що я так швидко одягнувся. А з іншого боку, кого я дурив? Джеймс Бонд міг би розпочати і втретє, але Джейк/Джордж був уже висотаний. — Я новенька в школі. Вони мене випробовують. Це, звісно, мені як шпилька в сідницю, але нічого такого, чого б я не очікувала. А що?
— Гадаю, твої проблеми мусять зникнути. Учням подобається, коли вчителі закохуються. Навіть хлопцям. Для них це — немов телешоу.
— Вони взнають, що ми…
Я трохи поміркував.
— Декотрі дівчатка здогадаються. Ті, котрі мають власний досвід.
Вона пирхнула димом: «Оце так чудесно». Але справжнього незадоволення в ній не помічалося.
— Як ти щодо обіду в «Сідлі», в Раунд-Гіллі? Нехай люди звикають бачити нас разом.
— Добре. Завтра?
— Ні. Завтра я маю деякі справи в Далласі.
— Дослідження для твоєї книги?
— Угу, — ось воно, ми тільки-но зблизилися, а я вже їй брешу. Мені це не подобалося, але яким чином обійтися без цього, я не знав. А на майбутнє… Я відмовився думати про це зараз. Мусив берегти власне сяйво.
— У вівторок?
— Гаразд. І ще одно, Джордже?
— Що?
— Нам треба знайти якийсь спосіб, щоб продовжити цим займатися.
Я усміхнувся.
— Кохання способи знайде.
— Мені здається, наразі це скоріше пристрасть.
— Мабуть, і те й інше.
— Ви такий ніжний, Джордже Емберсон.
Боже, навіть ім’я в мене брехня.
— Я розповім тобі про мене і Джонні. Коли зможу. І якщо ти захочеш вислухати.
— Захочу, — я гадав, що мушу це зробити. Якщо так трапиться, я дещо зрозумію. Про неї. Про нього. Про ту швабру. — Коли ти сама будеш до цього готова.
— Як любить казати наша високоповажна директорка: «Учні, справа буде важкою, але того вартою».
Я розсміявся.
Вона загасила сигарету.
— Одне мене непокоїть. Чи схвалила б нас міз Мімі?
— Я майже певен, що так.
— Мені теж так здається. Кермуй додому обережно, дорогий мій. І забери з собою он те, — вона показала на коричневий паперовий пакетик з аптеки в Кіліні. Той лежав на комоді. — Якщо до мене завітає хтось з тих цікавих, що люблять, після того як зробили пі-пі, зазирнути до чужої шафки з медикаментами, я змушена буду щось якось пояснювати.
— Добре, що нагадала.
— Але тримай їх напоготові, милий.
І вона підморгнула.
Дорогою додому я зловив себе на думках про ті гумки. Називаються «Троян»… і ребристі, для їїзадоволення, як написано на упаковці. Леді більше не має діафрагми (хоч я гадав, що вона може придбати собі нову, коли наступного разу поїде в Даллас), а протизаплідні пігулки ще рік, а то й два не з’являться в широкому доступі. Та й тоді лікарі ще виписуватимуть їх неохоче, якщо я правильно пам’ятаю курс модерної соціології. Отже, поки що залишаються ці «Трояни». Я надягатиму їх не заради задоволення, а лише щоб вона не народила дитину. Це так дивовижно, якщо згадати про те, що до мого власного народження ще довгих п’ятнадцять років.
Наступного вечора я знову зробив візит до закладу Тихого Міча. Табличка на дверях попереджала ЗАКРИТО, і все виглядало так, ніби всередині порожньо, проте лишень я постукав, як мій електронний приятель тут же мене впустив.
— Ви якраз вчасно, містере Доу, якраз вчасно, — приказував він. — Побачимо, що ви скажете. Щодо мене, то мені здається, тут я перевершив самого себе.
Він зник у задньому приміщенні, а я зупинився біля скляної вітрини з транзисторними радіоприймачами і чекав. Повернувся він, тримаючи в руках по лампі. Абажури їх були замацані, немов їх поправляли безліч брудних пальців. В однієї була оббита підставка, тож на столі вона стояла криво: Похила Пізанська Лампа. Перфектні об’єкти, так я йому і сказав. Він вишкірився і поклав поряд з лампами два магнітофони в коробочках. А також торбу на зашморгу з кількома різної довжини відрізками дроту такого тонкого, що майже невидимого.
— Бажаєте додаткових пояснень?
— Гадаю, мені вже вистачить, — відповів я і поклав на вітрину п’ять двадцяток. Мене трішки зворушило, коли він спробував відсунути одну з них.
— Ми домовлялися про ціну сто вісімдесят.
— Двадцять зверху, аби ви забули про те, що я бодай колись тут бував.
На якусь мить він замислився, а потім, придавивши великим пальцем безпритульну двадцятку, навернув банкноту до гурту її зелених подружок.
— Вже забув. Чому б мені не вважати це бонусом?
Поки він вкладав речі до коричневого паперового пакету, я, зваблений простою цікавістю, поставив йому запитання.
— Кеннеді? Я за нього не голосував, проте, якщо він не отримуватиме прямі накази від Папи Римського [445], гадаю, з ним у нас буде все окей. Країні потрібен хтось молодий. Нова ера тепер, розумієте?
— Якби він приїхав у Даллас, як гадаєте, з ним усе було б гаразд?
— Мабуть. Хоча напевне сказати не можу. Взагалі-то, бувши на його місці, я тримався б подалі від лінії Мейсона-Діксона [446].
Я з усмішкою наспівав:
— Де «ясність б’є від зірниць»?
Тихий Міч (Святий Міч) вищирився:
— От тільки не починайте.
В учительській першого поверху стояла шафка з секціями для пошти й шкільних розпоряджень. Вранці в четвер, коли в мене було вільне від уроку вікно, у своїй секції я знайшов маленький запечатаний конверт.
Дорогий Джордже.
Якщо ти ще не передумав пообідати зі мною сьогодні ввечері, то краще це зробити десь близько п’ятої, бо мені треба рано вставати весь цей і наступний тиждень, готувати Осінній книжковий ярмарок. Може, ми заїдемо потім до мене на десерт.
У мене є кекс, якщо ти не проти скуштувати.
— Чому ви смієтеся, Емберсоне? — спитав Денні Лейверті. Він якраз вичитував учнівські твори, вдивляючись в них геть відсутніми очима, що натякало на його похмільний стан. — Скажіть мені, може, і я посміхнуся.
— Ба ні, — відповів я. — Це приватний жарт. Вам його не зрозуміти.
443
«De
444
Edward Sullivan (1901–1974) — популярний ведучий авторського розважального телешоу, яке виходило з 1947 до 1971 року.
445
Ірландець за походженням Джон Кеннеді був першим і єдиним у США президентом католицького сповідання.
446
Mason — Dixon Line — проведена ще у 1763–1767 рр. межа між британськими колоніями Меріленд і Пенсільванія, з ХІХ століття символізує культурно-етичні розбіжності між південними (тоді рабовласницькими) й північними штатами Америки.